Pacifik

Peklo za oceánem

Hugh Ambrose

Ukážka z elektronickej knihy

BRNO 2010

©2010 NAL Caliber, New American Library,

divize Penguin Group (USA), Inc., New York.

České vydání JOTA Military, Brno, Česká republika

Translation © Stanislav Dudek, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN 978-80-7217-787-5 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7462-034-8 (ePub)

ISBN 978-80-7462-060-7 (mobi)

Haló, táto,

měl jsem to štěstí,

být tvým synem,

a pyšným na to,

být tvým partnerem.

OBSAH

Poděkování

Úvod

Hlavní postavy

První dějství

„Dům z karet“

Druhé dějství

„Skóre je vyrovnáno“

Třetí dějství

„Přestávka, která občerství“

Čtvrté dějství

„Mlhavá šeď probíhajících bojů“

Páté dějství

Odkaz

Souhrnné bibliografické poznámky

Poděkování

Impuls k napsání této knihy, a k psaní vůbec, mi dal můj otec, historik Steve Ambrose. V roce 1992 mi zatelefonoval v době, kdy jsem dokončoval závěrečnou práci bakalářského studia americké historie. Zeptal se mě, zda bych pro něho nechtěl zpracovat jednu historickou rešerši, a dodal k tomu kouzelná slůvka: „Dostaneš za to zaplaceno.“ Během této práce, z níž vznikla kniha pod titulem Undaunted Courage (Nezdolná odvaha), jsme byli oba velmi příjemně překvapeni, jak se nám dobře spolupracuje. Uplynulo pár let a počet našich projektů narůstal, stejně jako jejich různorodost. Otec mi postupně přenechával větší a větší podíl práce, až jsem se stal jeho rešeršérem, agentem i výběrčím peněz na dobročinné účely. Byli jsme ve hře.

Po dokončení otcovy knihy o první americké transkontinentální železnici jsem mu navrhl, že bychom mohli zpracovat knihu o rozhodujících bitvách války v Pacifiku. Vzhledem k úspěchu jeho předchozí knížky o Dnu D, tedy o vylodění v Normandii, to nebyl nijak převratný nápad. On odpověděl: „Tak se do toho pustíme.“ V průběhu sbírání nových původních příběhů zaujala naše práce i otcova přítele, filmového režiséra Stevena Spielberga. Měl v úmyslu natočit historický film o válce v Pacifiku. Spolupráce s tímto velkým filmovým tvůrcem měla vzrušující a neočekávaný průběh. Dovršil ji dokumentární snímek Price of Peace (Cena za mír). Byli jsme s tátou velmi pyšní, že jsme se na vzniku tohoto filmu, režírovaného Jamesem Mollem, mohli podílet.

Když otec onemocněl, rozhodl se v práci na knize o válce s Japonskem nepokračovat. „Je to pro mě příliš velké sousto,“ řekl a požádal mě, abych ji dokončil sám. Poté co v roce 2002 zemřel, jsem si vůbec nebyl jistý, zda to dokážu. Počátkem následujícího roku mi však zavolal Steven Spielberg. Sdělil mi, že se spolu s přáteli Tomem Hanksem a Garym Goetzmanem rozhodli popsat válku v Pacifiku podobným způsobem, jako to už udělali v případě invaze do Evropy v podobě miniseriálu Bratrstvo neohrožených televizní stanice HBO. Všichni tři dohromady zaměstnali přes své filmové produkční společnosti DreamWorks a Playtone scenáristu, aby vytvořil scénář o válce s Japonskem. Tím scenáristou byl Bruce McKenna a já dostal smlouvu jako jeho poradce, který má najít skutečné příběhy jako náměty. Bruce už předtím tvořil spolu se svým týmem scénáře jednotlivých epizod seriálu Bratrstvo neohrožených. Zdálo se, že štěstěna stojí při mně, a já tu práci vděčně a ochotně přijal. Představovala pro nás velkou výzvu. Válka s Japonskem se vyvíjela mnohem složitěji než boje v Evropě. Nejrůznějších bitev se tam účastnily všechny ozbrojené složky Spojených států, navíc v odlehlých geografických oblastech. Nebylo vůbec jednoduché najít nějaký jednotící prvek pro vyprávění o jednotlivých válečných střetnutích.

Bruce už se mezitím pustil do studia dosud vydané literatury a vyprávěl mi o dvou knihách, které se mu líbily nejvíce. Byla to díla With the Old Breed (Se starou gardou; autor Eugene B. Sledge) a Helmet for My Pillow (Přílba místo polštáře; autor Robert Leckie). Považoval jsem to za dobré znamení. Podařilo se mu totiž najít dvě nejvýznamnější memoárová díla popisující válku v Pacifiku. Lišila se od sebe nejen tím, že každý z přímých účastníků sloužil jinde a v jiné době, ale navíc i odlišnými reakcemi na válečné zážitky. Požádal mě, abych se pokusil navázat kontakt s rodinou Sledgeových. Ti o projekt projevili zájem a odkázali Bruce na Sidneyho Phillipse. Bruce McKenna mi pak volal a byl úplně nadšený. Doktor Phillips sloužil u stejné roty jako Robert Leckie a byl jedním z nejlepších přátel Eugena Sledge. Tím se Bruceovi podařilo najít způsob, jak vytvořit pojítko mezi první a poslední bitvou války. Doktor Phillips už předtím výborně popsal své válečné zážitky v knize You’ll Be Sor’ree! (Bude vám to líítoo). Příběh Johna Basilonea se pak do této směsi přidal až později, když se nám podařilo najít náhodnou okolnost, která propojovala osudy Basilonea s Phillipsovými a Leckieovými. Tímto spojením vznikla v seriálu postava s přezdívkou „Manila John“, jedinečná osobnost s úplně odlišnými prožitky.

Společnosti DreamWorks a Playtone představily svou vizi miniseriálu, že popíše rozsáhlé válečné dění očima několika statečných mužů, na jediném místě, kde ji mohly uskutečnit - v televizi HBO. Jakmile se připojila k projektu televizní stanice HBO, bylo „hvězdné obsazení“ produkce kompletní. Produkční jednotlivých dílů přímo dohlíželi na Bruce a jeho tým, který scénář rozpracovával do detailů. Já jsem zase pokračoval v rešerších o těch aspektech, které ještě vyžadovaly objasnění. Při našem několik let trvajícím úsilí jsme se seznamovali s celou řadou příběhů, aby nic nezůstalo opomenuto. Spolupráce se scenáristy a producenty seriálu The Pacific pro mě byla opravdu báječným zážitkem i životní zkušeností. Od prvního dne jsem u nich pozoroval obdiv k mužům a ženám, kteří bojovali za Ameriku ve druhé světové válce. Hodně jsem se při tom naučil o umění vyprávění, ať už od Stevena Spielberga, Toma Hankse, Garyho Goetzmana a Bruce McKenny nebo od dalších klíčových postav projektu, jako byli Tony To a Tim Van Patten.

Producenti si nakonec pro seriál vybrali dílčí příběhy, ale mě mezitím začaly více zajímat osudy dvou dalších postav. Šlo o Austina „Shiftyho“ Shofnera a Vernona „Mikea“ Micheela. E. B. Sledge se sice o Austinu Shofnerovi zmiňuje ve své knize, ale nevěnoval jsem mu příliš velkou pozornost až do doby, kdy jsem se seznámil s plukovníkem Otto Melsou, také veteránem a velkým Shofnerovým příznivcem. Jeho nadšené vyprávění mě přimělo, abych se o něm pokusil dozvědět více. Podobně chci poděkovat Arnoldu Olsonovi, veteránovi sloužícímu na letadlové lodi USS Enterprise a jednomu ze zakladatelů internetových stránek www.cv6.org. Olson mě vůbec neznal, ale přesto mi sdělil řadu velmi důležitých kontaktních informací na další zkušené námořní piloty, včetně Vernona „Mikea“ Micheela. Čím více jsem se toho dozvídal o Micheelovi a Shofnerovi, tím více jsem si začínal uvědomovat, jak jejich prožitky perfektně zapadají do příběhů ostatních hrdinů seriálu. Tehdy mi v hlavě začala zrát myšlenka, že k seriálu napíšu doprovodnou knihu.

Jako velký příznivec doktora Sidneyho Phillipse jsem měl tu čest strávit u něho jeden víkend (a měl jsem to štěstí popít s ním také nějaké to pivo a vykouřit doutník). Během našeho dlouhého povídání se zmínil o tom, že si jeho kamarád John Wesley „Deacon“ Tatum vedl denní záznamy. Pan Tatum mi svůj deník půjčil a svolil k jeho použití. Tento jedinečný dokument nám umožnil zobrazit bitvu o ostrov Guadalcanal ze zcela nového, intimního hlediska. K Basiloneovu příběhu jsem se dostal prostřednictvím sbírky rodinných dokumentů, k níž mi umožnila přístup jeho neteř Diane Hawkinsová. Objevil jsem skutečnou pokladnici dosud nevyužitých informací. Další materiály jsme získali v čítárně nesoucí jeho jméno v Raritan Public Library a od jeho přátel (Richarda Greera, Clintona Watterse, Chucka Tatuma, Barbary Garnerové a dalších). Všechny získané poznatky nám umožnily našeho hrdinu důkladně poznat. Poslední střípek do mozaiky se mi podařilo nalézt ve zvláštních sbírkách a archivu Auburnské univerzity, kde mi velkoryse a účinně pomáhal Dwayne Cox a jeho asistent John Varner. Další podklady o Basiloneově a o Kingově rotě obsahovaly dokumenty Eugena Sledge.

Když jsem měl všechny kousky příběhu pohromadě, začala se mi rýsovat zcela nová představa o knize. Původně jsem předpokládal, že tuto doprovodnou knihu k seriálu budu koncipovat podobně, jak můj otec napsal D-Day. Chtěl jsem spojit příběhy stovek válečných veteránů v jeden ústrojný celek a měl jsem k tomu dostatek nového materiálu. S ohledem na úžasné dílo, vytvořené producenty a scenáristy seriálu Pacifik, a vyzbrojen výsledky svého dalšího bádání jsem se však rozhodl zkusit něco jiného. Chtěl jsem využít vazeb mezi jednotlivými veterány a prostřednictvím jejich osudů zobrazit klíčové události války, které seriál nezachycuje. Vždyť například vítězství by se nemohlo dosáhnout bez letadlových lodí a palubního letectva námořnictva USA. Chtěl jsem také trochu popsat, o co usilovali Japonci. Kniha se sice může látce věnovat podrobněji než desetihodinový miniseriál, ale i ona má své meze. V tak rozsáhlém konfliktu, trvajícím několik let, nezvládne čtenář sledovat velké množství příběhů. Když jsem například chtěl zachytit boje na filipínském Bataanu i bitvu o ostrov Midway, musel jsem vyloučit jednu z hlavních postav vystupujících v seriálu. Bylo to obtížné rozhodování. Nakonec jsem si uvědomil, že je málo toho, co bych mohl dodat k Leckieho vyčerpávajícímu popisu válečných zážitků. Přestože se připravíme o Leckieho vypravěčský hlas, zůstává kniha vhodným doplňkem televizního seriálu a stejně tak dokáže obsáhnout značnou část z nekonečného počtu bojů v Pacifiku. Koncepci knihy důkladněji popisuji v následujícím úvodu. Chtěl bych na tomto místě poděkovat Stevenu Spielbergovi a svým přátelům u společnosti Playtone, stejně jako Kary Antholisové a Jamesi Costosovi od HBO, že mi umožnili „prohloubit“ Pacifik.

Během dlouhých let bádání mi pomáhalo mnoho laskavých lidí. Čas a prostor mi brání uvést je tu všechny. Nesmírně mi pomohly především rodiny čtyř mužů, kteří zemřeli, ještě než jsem na jejich příbězích začal pracovat (Basilone, Sledge, Leckie a Shofner). Měl jsem to štěstí déle rozmlouvat osobně s Phillipsem i Micheelem a dostalo se mi plné podpory rodiny Shofnerovy především od Stewarta, Alyssy a Williama „Wese“ Shofnera. Rád bych vyjádřil vděk Veře Leckiové, Joan Salvasové a dalším příslušníkům rodiny Roberta Leckieho. Všichni dělali maximum pro to, aby byl příběh „Lucky“ Leckieho v seriálu popsán co nejvěrohodněji. Také rodina pozůstalých po Eugenu Sledgeovi - paní Jeanne Sledgeová se syny Johnem a Henrym - projevila pro mě i Bruce McKennu a ostatní z jeho štábu velmi laskavé porozumění a obětavě se nám snažila pomoci, abychom poznali osobnost jejího manžela. V jejich společnosti jsme strávili krásné chvíle.

Sdružení bývalých příslušníků 1st Marine Division Association (1. divize námořní pěchoty USA) mi umožnilo najít muže, kteří sloužili s pěticí těch, na jejichž příbězích jsou kniha i seriál postaveny. Na mé četné a často i podivné dotazy laskavě odpovídalo i velitelství Sboru námořní pěchoty Spojených států, ať už prostřednictvím oddělení historie nebo styčného oddělení pro film a televizi. Velmi užitečná byla rovněž komunikace on-line s veterány navštěvujícími internetové diskusní fórum Battle of Midway Roundtable (zkráceně BOMRT). Velké množství poznatků jsem získal z diskusí mezi veterány, historiky a stovkami fanoušků. Podle mého názoru představuje BOMRT jeden z možných ideálů funkcí, jež by měl internet plnit. Mé vděčné poděkování také patří Judy Johnsonové, vedoucí týmu archivářů na Technické univerzitě v Georgii; Hillu Goodspeedovi, historiku Muzea námořního letectva (National Museum of Naval Aviation) v Pensacole, a mému dobrému příteli Tomovi Czekanskimu z Národního muzea druhé světové války (National World War Two Museum).

Musím rovněž poděkovat prezidentovi a výkonnému řediteli Národního muzea druhé světové války dr. Gordonovi H. „Nicku“ Muellerovi za to, že mi během několika předchozích let umožnil pokračovat v práci pro muzeum na zkrácený pracovní úvazek. Těžil jsem při tom i z pozitivní spolupráce. Pokud to šlo, najímal jsem na krátkodobé pomocné práce externisty, kteří mi pomáhali s méně příjemnou stránkou historického bádání - s přepisy rozhovorů, se skenováním dokumentů a dalšími. Chci proto poděkovat svým spolupracovníkům, kterými byli Julie Mitchellová, Kirt Garcia, Rob Lynn, Beth Crumleyová, Robert Carr, Kristin Paridonová, Seth Paridon, Dustin Spence (kterému se podařilo najít Barbaru Garnerovou), David Zeiler, Lacey Middlestead, Jonathan Walasiuk, Warren Howell a Kevin Morrow. Ochotně mi pomáhal také vynikající kamarád Dick Beilen, ze služby US Locator Service, při obstarávání kopií vojenských záznamů, jež jsem zrovna potřeboval. Děkuji také advokátovi Mikeu McMahonovi, účetnímu Mikeu Lopachovi a svému agentovi Brianu Lipsonovi, že při mně stáli v průběhu těchto náročných let.

Celý tým v nakladatelství Penguin/NAL okamžitě pochopil ideu mé knihy a nadšeně její vznik podporoval. Zvláštní dík patří Natalee Rosensteinové a Michelle Vegové, které se mi všemožně snažily pomoci.

Během dlouhého procesu psaní knihy mi také pomáhala řada přátel a známých, a to nejrůznějším způsobem. Děkuji Jamesi Mollovi za jeho moudré rady. Vděčný jsem i Kristie Macoskové za řadu laskavostí. Poděkovat chci i svému školnímu mentorovi, dr. Michaelu Mayerovi z univerzity v Montaně, který mi byl opravdu skvělým učitelem. Jeho posudek první poloviny rukopisu pro mě opravdu velmi mnoho znamenal. Dále děkuji zkušeným historikům, kteří se se mnou podělili o své hluboké znalosti. Byli to plukovník Joseph Alexander, plukovník Jon T. Hoffman, dr. Donald Miller, Augustine Meaher IV., Alf Batchelder, Eric Hammel, dr. Allan Millett a Barrett Tillman. Děkuji rovněž Barry Zerbyovi z National Archives a Johnu Heldtovi, knihovníkovi v Lewis and Clark County Library, za urychlené vyhledávání potřebných dokumentů. Talentovaný vojenský historik a můj přítel Martin K. A. Morgan mi pomáhal různými způsoby, například kreslením mapek. První část rukopisu četli také mí přátelé John Shuttler a Kate Cholewaová a jejich rady i povzbuzení do další práce byly neocenitelné. John pro mě také prováděl některé rešerše. Opisy rozhovorů s Eugenem Sledgem mi poskytl Lou Reda od firmy Lou Reda Productions spolu se svým pomocníkem Gregem Millerem. Řada dobrovolníků v muzeu mě vždy okamžitě informovala, jakmile prošel dveřmi nějaký pamětník z Iwodžimy. John Innes, kterému Bruce McKenna dal přezdívku „náš muž v Honiaře“, mě dvakrát provedl bojišti na ostrově Guadalcanal, která zná do posledního kamene. Na atolu Peleliu mě také dvakrát prováděl Tangie Hesus. Známá „tunelářská krysa“ Chris Majewski mě zase dvakrát povozil kolem ostrova Okinawa. Nakonec patří dík korvetnímu kapitánovi Jacku Hanzlikovi z Námořnictva Spojených států za to, že pro Bruce a mě dokázal zorganizovat návštěvu letadlové lodi USS Ronald Reagan, na které jsme přistáli po zachycení přistávacího háku do lan, prožili jsme tam krásný večer se skvělou posádkou a následujícího rána jsme zase s pomocí katapultu odstartovali z paluby k letu zpět. Páni, to tedy byl zážitek.

Zážitky z dávných bitev i historická zkoumání určitě zanechala nevyhnutelné následky na všech, kteří se toho zúčastnili. Válka s Japonskem tvořila sice součást druhé světové války, naprosto se však lišila od boje s Německem. Vítězství Spojených států amerických změnilo celý svět. Umožnilo další rozvoj lidské civilizace. Vybojování tohoto vítězství si však vyžádalo nesmírné oběti ode všech, kdo tam bojovali. Jsme proto vděční všem mužům a ženám, kteří tak vysokou cenu zaplatili. Co nejvěrnějším popisem událostí chceme uctít jejich památku.

Moje matka, Moira Buckley Ambroseová, četla první verzi první části rukopisu této práce. Její povzbuzování i rady mi byly vším. Pokud by se dožila konečné verze rukopisu, byla by určitě lepší. Uchovávám si ji ve vzpomínkách. Ať odpočívá v pokoji vedle svého milovaného manžela Steva.

Poděkování pak musím zakončit projevením vděku osobě pro mne nejdůležitější ze všech, kterou je Andrea Ambroseová. Moje krásná a nadaná manželka je pro mne partnerem ve všem. Prošla celou dlouhou cestu, které říkáme Pacifik, společně se mnou. Jsem šťastný muž.

Úvod

O válce v Pacifiku se napsaly stovky vynikajících knih. Lze je roztřídit do tří kategorií - práce pojednávající obecně o průběhu války; práce podrobně rozebírající detaily určité bitvy nebo důležitý aspekt boje; vzpomínky válečných veteránů. Všechna tato díla samozřejmě mají své místo v historiografii o tak důležité události, nicméně stále ještě zbývá prostor pro jeden žánr.

Kniha Pacifik provází čtenáře válkou v Tichomoří od počátku do konce, a to pohledem několika jejích účastníků. Tak čtenář nepřichází o autentické zážitky vojáků, ale současně neztrácí ze zřetele celek válečného konfliktu. Aby toho dosáhl, vybral si autor pět reprezentativních osudů. Spojitosti mezi příběhy těchto pěti mužů umožňují začlenit jejich zkušenosti do obecného válečného kontextu; vypravěč však se svou vševědoucností šetří. Takto koncipovaná kniha tedy nemůže být vyčerpávající historií celé války ani jednotlivých bitev.

Každý pokus vyprávět příběhy jednotlivců vždy provází řada úskalí. Jednotlivé prameny si často protiřečí. Mlhy války vytvářejí falešné dojmy, časový odstup zvyšuje riziko neporozumění. Dokumenty jsou nekompletní, často i nepřesné a povětšinou zaznamenávají jen celkový, konečný dojem, nikoli jednotlivé, bezprostřední prožitky. K řešení takových problémů napomůže jen využití dobové korespondence, zpráv a deníků psaných za války.

Historická díla popisují, co se událo, a nalézají souvislosti. Tato práce se zaměřuje na to, co si mysleli jednotliví muži v kritických situacích, co museli vytrpět a co viděli na vlastní oči. Jejich výpovědi o událostech jsou subjektivní. Obtížně se zjišťuje, co si jednotlivec myslel v daném okamžiku, dříve než získal další, nové informace. Jediné řešení se nabízí ve využití dobových svědectví. Ta tvoří podstatu knihy. Rozhodl jsem se neodlišovat bezprostředně zaznamenávané poznámky od těch, které vznikly mnohem později, po několika letech. Místo toho jsem se důsledně snažil odkládat „růžové brýle“ vzpomínek, jež často zakrývaly nepříjemné skutečnosti.

Deníky, dopisy a zprávy Austina Shofnera, Sidova přítele Johna Tatuma, Johna Basilonea a Eugena Sledge jsou pro dějepisce války novými prameny. Jedná se o vzácné a mimořádně cenné dokumenty. Jenom ony umožnily vyprávět a barvitě popsat události jejich drsných životních příběhů. Nabízejí rovněž nové informace o klíčových událostech a nový pohled na důležité osobnosti, jak si jistě všimnou mnozí horliví vojenští historici.

Základem bádání o životních osudech čtyř z vojáků, o nichž pojednává tato kniha (Sidneyho Phillipse, Austina Shofnera, Vernona Micheela a Eugena Sledge), se stala rozsáhlá skupina dokumentace - jejich vojenské záznamy, dopisy, deníky, vzpomínky, vzpomínky jejich přátel, fotografie a rozhovory. Protože kniha chce vyprávět příběhy těchto mužů pokud možno jejich slovy, citovala z pramenů volně prostřednictvím parafrází (s výjimkou memoárů Eugena Sledge). Naopak příběh pátého veterána se takto zpracovat nedal. Popis osudů Johna Basilonea se skládal ze stovek nejrůznějších zdrojů, přičemž každý z nich poskytoval jenom zlomek z celkové mozaiky.

Hlavní postavy

Poručík Austin C. „Shifty“ Shofner - vznešený potomek prominentní rodiny, s dlouhou tradicí předků sloužících v ozbrojených silách USA; považoval se za profesionálního námořního pěšáka. Viděl zblízka barbarství japonské okupace a doufal, že povede své muže do boje proti Japoncům.

Podporučík Vernon „Mike“ Micheel - přání být odveden do armády ho přimělo opustit rodinnou farmu, aby mohl absolvovat pilotní výcvik námořního letectva, který dokončil na podzim roku 1941. Touha stát se námořním letcem se u něho prohlubovala s každým letem.

Sidney C. Phillips - dobrácký dospívající chlapec z Alabamy; narukoval dobrovolně na počátku války, protože jeho kamarád William „W. O.“ Brown mu řekl, že by to měli udělat. Mysleli si, že se dostanou k námořnictvu, protože bydleli v přístavním městě Mobile.

Seržant „Manila John“ Basilone - syn přistěhovalců; nalezl v tvrdém životě námořního pěšáka osobní štěstí a uspokojení. Už dříve sloužil v zámoří, a tak se seznámil s americkou postkoloniální zahraniční politikou. Byl toho názoru, že za ni stojí bojovat.

Eugene B. Sledge - vážný a inteligentní syn slavného lékaře; viděl, jak jeho nejlepší kamarád Sidney Phillips narukoval bez něho. Celý rok se dokázal podřizovat svým rodičům, kteří tvrdili, že vojenská služba jejich staršího syna Edwarda je dostatečným příspěvkem rodiny k válečnému úsilí.

Robert „Lucky“ Leckie - diváci seriálu Pacifik televize HBO si jistě všimnou, že se jedna z hlavních postav, Robert Leckie, v knize vyskytne jen krátce. Naopak se v ní setkají s postavami dvou jiných mužů, Austina Shofnera a Vernona Micheela, kteří ve filmovém ztvárnění chybí. Způsobily to rozdílné potřeby knihy a filmu, neboť obě média přistupují ke zpracování stejné látky rozdílně.

První dějství

„Dům z karet“

Prosinec 1941 - červen 1942

Na sklonku třicátých let minulého století se většina obyvatel Spojených států amerických vůbec nezajímala o malé japonské císařství. Američanům dělala mnohem větší starosti vlastní ekonomika, která byla po desítku let téměř na hranici zhroucení vinou vleklé a hluboké krize. Většina se proto vůbec nestarala, co se děje ve světě, a setrvávala v izolacionismu. Rychlost, s jakou nacistické Německo ovládlo Evropu, však poskytla prezidentovi Franklinu Rooseveltovi dostatečný politický argument k tomu, aby učinil první kroky pro zlepšení obranyschopnosti své země. Roosevelt a velení amerických ozbrojených sil nadto odmítali japonské snahy o expanzi do Číny. Japonská vláda, ovládaná vojenskou klikou s císařem Hirohitem v čele, vytvořila národní ideologii ospravedlňující koloniální výboje a budovala ozbrojené síly, které měly tyto smělé plány uskutečnit. Japonsko mělo pochopitelně zájem i o obsazení dalších území v oblasti jihozápadního Pacifiku, kde se nacházely zdroje strategicky důležitých surovin. Některá tato teritoria však kontrolovaly Spojené státy a očekávalo se, že je budou chtít zachovat otevřená pro mezinárodní obchod. Roosevelt se snažil udržovat japonskou expanzi na uzdě sérií ekonomických i diplomatických opatření. Váhu jim měla dodávat vojenská přítomnost USA v oblasti. Americké ozbrojené síly však byly v té době nejslabší a nejhůře vyzbrojené ze všech průmyslově rozvinutých zemí světa.

Poručík Austin Shofner se probudil a čekal, že se jim každou vteřinou objeví nad hlavami nepřátelské bombardéry. Bylo krátce po třetí ráno, když jeho kamarád Hugh vběhl do chatky, ve které spal na zemi, a zvolal: „Shofe, Shofe, vzbuď se! Právě jsem dostal zprávu z velitelství CinCPAC,{1} podle které bude během hodiny Japonsku vyhlášena válka. Prošel jsem veškeré pokyny pro dozorčí důstojníky, ale není v nich ani slovo o tom, jak se má postupovat, když je vyhlášena válka.“1 Při vyhlídce na brzký nepřátelský útok učinil jediné logické rozhodnutí, které mohl udělat. „Utíkej vzbudit starýho.“

„Ale…, to přece nemůžu udělat,“ odpověděl Hugh. Shofner byl sice ještě rozespalý, ale i tak vycítil, že se zdráhá. Velitelská hierarchie diktovala, aby poručík Hugh Nutter podal okamžitě hlášení svému veliteli praporu, nikoli přímo veliteli pluku. Hovořit s plukovníkem bylo u námořní pěchoty něco jako mluvit k Bohu. „Zatracenej blázne, tak sebou hoď, předej tu horkou zprávu nahoru!“ Poté se už Hugh otočil a vyběhl z chatky do tmy, která zakrývala námořní základnu na poloostrově Bataan na Filipínách.

Shofner ho rychle následoval. Utíkal dolů k dokům, kde mělo v jednom starém skladišti ubytovnu jeho mužstvo. Viděl při tom, jak Hugh klopýtl v nějakém výmolu a upadl, ale neměl čas zastavit se a pomoct mu. Parní píšťala na elektrárně už pískala. Hlídka u hlavní brány začala zvonit starým lodním zvonem a vyhlašovala poplach. Chlapi už byli vzhůru a vzrušeně pokřikovali. Shofner vběhl dovnitř a nařídil jim, aby okamžitě všichni vypadli ven. Bzučák už dával signál do zbraně a někdo ve tmě duchapřítomně rozkázal, že světla musí zůstat zhasnutá, aby to neusnadnilo nepřátelským letadlům hledání cíle.

Jeho mužům trvalo jen několik minut, než se oblékli a nastoupili. Shofner mezitím odběhl vyhledat kuchaře, aby si pospíšili se snídaní. Potom šel za svým velitelem praporu. O kousek dál za skladištěm, kde bydleli jeho muži, a řadou stanů na střelnici, kde bydlel zbytek posádky, stála pohledná pevnost postavená kdysi Španěly. Její elegantní klenuté podloubí však už vzalo dávno za své, a tak Shofner spěchal vzhůru po cestě lemované jasně červenými ibišky a gardéniemi.2 Narazil na skupinu vyšších důstojníků ze štábu 4. pluku námořní pěchoty sedících pohromadě.{2} Ti se mezitím dozvěděli zprávu z velitelství admirála Harta v šedesát mil vzdálené Manile, že Japonci bombardovali námořní základnu Pearl Harbor na Havajských ostrovech. Jejich poklid ho docela překvapil.

Shofnera to ale nemohlo vyvést z míry. Všichni v této místnosti válku s císařským Japonskem očekávali. Ovšem všichni si ale současně mysleli, že vypukne někde jinde, s největší pravděpodobností v Číně. Ještě před týdnem totiž byl jejich pluk posádkou v Šanghaji. Během posledních let sledovali nástup japonských vojsk do čínského vnitrozemí. V Číně se vyloďovala jedna divize japonské císařské armády za druhou. V rozlehlé severní části Číny ustavili Japonci loutkovou vládu nové provincie nazvané Mandžusko.

Jejich 4. pluk námořní pěchoty byl s počtem asi osm set mužů silně pod tabulkovými stavy plné bojeschopnosti a nebyl s to účinně bránit vlastní posádku v Šanghaji, natož pak ochraňovat zájmy Spojených států amerických v Číně. Situace tam začínala být natolik napjatá, že sami důstojníci začali vymýšlet plán, co dělat v případě nenadálého útoku Japonců. Měli si probít cestu do té části Číny, kterou Japonsko ještě nedobylo. Pokud by pluk při tomto ústupu narazil na odpor, měli jeho muži „utíkat jako o život“.3 Všichni důstojníci kolem tohoto stolu byli vděční své vládě, že konečně uznala neudržitelnost celé situace i japonskou převahu a v listopadu 1941 je odtud stáhla. Jak teď zjišťovali, bylo to opravdu na poslední chvíli.

Koniec ukážky