Vladimír Plešinger

PERU

POD KŮŽÍ

JOTA / 2010

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Vladimír Plešinger, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN 978-80-7217-785-1 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7217-856-8 (epub)

ISBN 978-80-7217-971-8 (mobi)

OBSAH

1 / Zapomeň na Machu Picchu

(Místo úvodu)

Slušní Peruánci — Turista míří na jih — MINCETUR a INGEMMET — Cesta snů — Neuvěřitelný Margarinův strýc — Žádná rostlina není k ničemu — Nesmrtelný komiks

2 / Vstup do velké země

(Tumbes, Piura)

Vstup do velké země — Se sousedy je to těžké — Vzestup vojáka z Extremadury — Čára hladu, únavy a nemoci — Místo prvního přistání — Mangrovy, pláže a krokodýli — Peruánské Varadero

3 / Na horkém severu

(Piura)

Jízda mezi kozlíky – Zázračné algarroby – Pizarro na souši – První město Španělů – Největší peruánský hrdina – Pouť Svázaného Ježíše – Zajetí v Bráně Yanty – Zelený dům a mladý hříšník – Prchavé jezero

4 / Kde zajali královského Inku

(Cajamarca)

Nesnadné cestování do Cajamarky — Příjemné údolí — Zmatek po smrti jedenáctého Inky — Pohled, který ohromil conquistadory — Atahualpa v lázni — Osudné přijetí pozvání — Místo bitvy řež — Mestické baroko: katedrála bez věží, karyatidy s přebytkem ňader — Sk

5 / Proradnost tisíciletí a zlatá horečka

(Cajamarca)

Viceministr chce bourat – Incký domek výkupného – Zlato přijíždí na lamách – Proradní věznitelé – Inkův konec – Ve zlatém dole – Sídlíme v Inkových lázních – Důstojná přijetí, chybějící data

6 / Nad Marañónem

(Cajamarca, Amazonas, San Martín)

Neznámý kras – Hora stříbra a Humboldtovo nadšení – Hladovění v Cajabambě – Cajabambská Popelka – Gran Pajatén, ztracené město v mlžném pralese – Dolů k Marañónu – Největší kamenná stavba před Inky – Lidé mlhy, rafinovaní hrobníci – Arogantní dekrety a krv

7 / Poklady vrásčitých hor

(La Libertad, Lambayeque)

Obří díla cihlářů a zedníků — Do Trujilla na žraločí ceviche — Nejproslulejší básník, nejvlivnější politik, nejhorší masakr — Příjemné velkoměsto — Huaky pod Bílým vrchem — Kroniky a porno v páleném jílu — Peruánský Tutanchamon

8 / Smrtelná města, nesmrtelná totora

(Lambayeque, La Libertad)

Pod kůží — Kreolský taneček — Hrůzná odhalení krásných patoložek — Záhada s Chejdalem — Vyhlídka z Očistce — Velkoměsto z hlíny — Veverka, nebo nutrie? — Koníčci do vln

9 / V kraji vod a lesů beze strání

(Loreto)

Osamělost čtyřistatisícového města – Italské poutní místo a region větší než Itálie – Skořicová výprava pluje k Atlantiku – Hněv boží a princ svobody – Naši skvělí rodáci – Amazonka jako vedlejší produkt

10 / Na řece svůdných delfínů

(Loreto)

Bratříček Eiffelky na Amazonce — Šamanův vnuk — Každá rostlina je k něčemu — Mužná síla čerpaná z anakondího sádla — Nadměrní živočichové — Růžoví svůdci — Ostrov opic — Vesnice, nebo hřiště? — Indiánské tanečky — Skandál na hraniční řece

11 / Jízda pod ledovce

(Ancash)

Překvapivá setkání – Experti na rizika – Studené pobřeží, bezútěšné svahy – Rozmary Jezulátka – Oázy dolních toků – Neuvěřitelní současníci starých Egypťanů – Údolí princezny – Blázinec ve jménech řek – Ledovcová krása

12 / Nevýslovná hrůza

(Ancash)

Biftek z alpaky — Načasované zahájení Mundialu — Nevýslovná hrůza — Zasmolená expedice — Česká tragédie — Hora pro Paramount — Vypuštění jezera

13 / Zavalení pokladu

(Ancash)

Tunel pod rozvodnicí – Do údolí Končuků – Indiáni a mesticové podle Dervly – V Chavíně s profesorem glaciologie – Tajuplná svatyně – Chavínské evergreeny – Otec peruánské archeologie – Zavalení

14 / Přes překážky k pramenům

(Lima, Pasco)

V cestě je batolit – Čech klasikem peruánské medicíny – Nedostatek ryb jako poznávací znamení – Cesty horkých pramenů – Prezidentské apartmá – Nejprve Pizarrové, po nich my – Město nočníků na střeše And – Asfaltka se odkládá

15 / Město, které nestačí svému růstu

(Lima)

Metropole protikladů — Letiště v centru — Dobrodružství na San Cristóbalu — Dominanty Města králů — Nechtěný růst velkoměsta — Kaktusové království v Cieneguille

16 / Oživené břehy Pacifiku

(Lima, Callao)

Miraflores, čtvrť šťastných náhod — Parky na mořské terase — Co zbylo po tsunami — Darwinovo svědectví — Mořští lvi, nebo vlci? — Války o ptačí trus

17 / Z Limy do země hojnosti

(Lima, Junín)

Peruánci rádi trpí — Lotr poradcem — Hvězda ze stánku na náměstí — Sídlo orákula — Cesta rekordů — Život s olovem v těle — Pomýlené pořekadlo

18 / Nejrozmanitější život na planetě

(Huánuco, Ucayali, Madre de Díos)

Romantické touhy puberťáků — Průrva v Modrých horách — Město hraničářů — Lingvisté na jezeře — Dohání nás černá stěna — Češi neuvízli v paměti — Záchrana je ve směru proudu — Král kaučuku: padouch, nebo hrdina? — Co si počít s tolika druhy — José a jeho sp

19 / Do Ayacucha na Semana Santa

(Ayacucho)

Kontrasty města o dvou jménech — Škola jako semeniště terorismu — Odpustkový čtvrtek — Nejzbožnější město — Kardinálská červená je hmyzí výměšek — První impérium v Peru — Bitva jako hřebík do rakve kolonie — Keramici ve tmě

20 / Kouzlo Velkého pátku

(Ayacucho, Huancavelica)

Alabastr a umělci — Čankové a prohra s Inky — Marná obrana Huanků — Chudá Huancavelica — Cesta rtuti — Rufina ze selvy — Ašháninkové v kušmách — Vraždění vikuní, zbraň proti imperialistům — Koberce z květin — Ježíš nad hlavami — Tlačenice a záchrana před u

21 / V obrysu pumy

(Cusco)

Paměť uzlíků — Ďábelsky produktivní indiánští dobyvatelé — Město jako kočkovitá šelma — Ohrada zlata, kněží a strážkyň ohně — Sto tun, žádný problém — Vznešenost architektury a turistický oportunismus

22 / Vábení ztracených měst

(Cusco)

Návrat do Posvátného údolí – Velkorysost a filigránství – Inčtí Romeo a Julie – Kam silnice nevedou – Malebnost předstihující lidské představy – Akademik a dobrodruh – Americký objev století – „Znovuobjevy“ na úrovni originálů

23 / Vstříc Mamě a Mancovi

(Cusco, Apurímac, Puno)

Proti směru mýtů — Sláva mostů přes Apurímac — Vulkanická pícka — Vražedná tradice — Most obnovovaný půl tisíciletí — Alfredo zachránce — Tance Puna, pokroky Juliaky — Ostrovy ze skřípince i z kamene — Cesta parníku před velehory

24 / Zmatky v litosféře a pokreslené pláně

(Ica)

Mořské dno se sune pod kontinent – Katastrofa v kraji vinic – Příprava na smrt začíná v dětství – Něco pro pionýry sandboardingu – Nad kresbami s Eduardem – Renesanční muž a suchá matematička – Doživotní plné nasazení

25 / V kaňonech a u pramenů

(Arequipa)

Bezútěšné pobřeží – Co to je kaňon? Velehory potřebují oběti – Údolí středověkých teras – Kondoři se slétají – Gejzír pod vyhaslou sopkou – Po zpěněné vodě do neznáma – Polský věhlas – Tahanice o pramen

26 / Sopka, kam pohlédneš

(Arequipa, Moquegua, Tacna)

Nejušlechtilejší město – Únos za bílého dne – Výbuch tisíciletí – Zajížďka za piskem – Pevnost na pařezové hoře – Pře mezi sopkami – Příští prezidentka se zlobí – Vstup do Burianova obrazu – Krvavé rozdělení měst – Opojné vyhlídky

Výběr z literatury

Prošel jsem Peru, abych viděl tolik provincií, kolik jen bylo možno, abych jim porozuměl a zachytil, co bylo v každé z nich. Od této chvíle budu proto bez přehánění nebo vynechání něčeho, co říct musím, vyprávět o tom, co jsem viděl a co jsem zažil.

Pedro Cieza de León: Kronika Peru, první část, první kapitola

Vy, kdo toto čtete, věřte mi, že bych raději pominul mnoho věcí, které znám, nežli bych přidal jediné slovo o něčem, co tak ve skutečnosti nebylo. Vy dobří a čestní lidé na to přijdete sami od sebe, až uvidíte skromnost a prostotu stylu, který si nelibuje v řečnění a květnatosti a chce pouze vyprávět ve vší upřímnosti pravdu, neboť věřím, že dobré spisování musí být, jako když jedna osoba hovoří s druhou — a mluví pouze jeden, a ne víc.

Pedro Cieza de León: Kronika Peru, třetí část, sedmá kapitola

Pedro Cieza de León (1520-1554), španělský conquistador, průzkumník a kronikář, podal ve čtyřdílné Kronice Peru první komplexní zprávu o životě a přírodních podmínkách v Peru.

Před více než čtyřmi stoletími se vypravil indiánský vzdělanec Guamán Poma de Ayala se svým synem Franciskem z andského města Huamangy do daleké Limy. V ranci nesl vlastní rukopis obrázkové knihy, určené španělskému králi, k němuž se však nikdy nedostala. Nikdo nemůže říct, bylo-li to autorovo štěstí, nebo smůla.

1 / ZAPOMEŇ NA MACHU PICCHU

(MÍSTO ÚVODU)

Slušní Peruánci — Turista míří na jih — MINCETUR a INGEMMET — Cesta snů — Neuvěřitelný Margarinův strýc — Žádná rostlina není k ničemu — Nesmrtelný komiks

Chci začít vyprávění o Peru něčím, co je mi milé, a na mysli mi vyvstávají čtyři hlášky. Tedy sousloví, jimiž se mi ve vzpomínkách ozývají moji peruánští přátelé. Zde jsou:

„Zapomeň na Machu Picchu.“

„Un ratito.“

„Letos je mu 114 (115, 116…).“

„Tohleto… myslím, že tohleto je skoro úplně k ničemu.“

Než ty hlášky dešifruji, musím upozornit na jednu vlastnost Peruánců. Jsou ze všech Latinos (to jest španělsky a portugalsky mluvících Američanů) ti nejslušnější, což píšu se vší odpovědností jako člověk, který pobyl ve všech latinských zemích Jižní Ameriky a skoro ve všech Střední Ameriky. Někdy mi přišlo, jako by Peruánci běžné neslušné a sprosté výrazy, jimiž tak málo šetří jiné odnože španělštiny od té evropské až třeba po argentinskou, ani neznali.

Přeškolit se z jedné latinskoamerické španělštiny na druhou není velký problém, ale nějaké ty rozdíly člověk přece jenom zaznamená. Jeden z nich se týkal právě extrémní slušnosti. Co bylo ve Venezuele (kde jsem strávil šest let) i mezi vzdělanými lidmi docela normální — krášlit řeč zvoláními vulgarismů z oblasti sexu jako coño, carajo nebo no jodas —, jsem v Peru vůbec nezaznamenal, ať už jsem byl v jakémkoli prostředí.

A teď k věci. Svatokrádežné prohlášení o nejmalebnější stavební památce na světě, jíž je Machu Picchu (připusťme jako vlastenci, že soutěžit s ní můžou ještě Hradčany v pohledu od Vltavy), zaznělo — a nikoliv jen jednou během naší čtyřleté známosti — z úst elegantní štíhlé pětačtyřicátnice Rosany. Vzděláním je architektka, a už jenom proto musí o peruánských památkách něco vědět. Ona však navíc funguje na podministerstvu turistiky (Viceministerio del Turismo) jako „ředitelka rozvoje turistického produktu“. Má vulkanický temperament, který se projevuje nejen v akcích, ale i v písemnostech. Styl jejích zpráv i korespondence bych dnes poznal i bez podpisu — už jenom pro nadužívání středníků. Jedna věta se za jejich pomoci protáhne snadno na stránku a těmi stránkami Rosana nešetří. Chrlí je. „Můj šéf má z mých zpráv hrůzu,“ chlubila se, a já jí říkal na oplátku, že se mu ani trochu nedivím. Zdálo se mi, že ji to potěšilo.

Zahraniční turisté, kteří jezdí do Peru, většinou přistávají v Limě, ležící ve střední části země. V Peru je k vidění tisíc zajímavých věcí v centru, na severu i na jihu, ale všichni turisté pospíchají z Limy na jih (přesně vzato spíše na jihovýchod, ale pro ministerstvo je to jih), protože právě tam leží největší taháky v čele s Cuskem, Machu Picchu, Nazkou a jezerem Titicaca. K severu se jich vypraví jenom podstatně menší část, takže tamní památky občas zejí prázdnotou, zatímco na Machu Picchu si turisté šlapou na paty a na odvoz odpadků, které se nedají zlikvidovat na místě, je zapotřebí celých vlaků. Rosana cítí disproporci v rozložení turistického zájmu na vlastní kůži jako úřednice, jejímž úkolem je „něco s tím dělat“, i jako soukromnice, která vlastní v Túcume na peruánském severu hotýlek, jejž si sama navrhla a projektovala. A navíc miluje Kuélap, obrovskou kamennou citadelu v horách na severu, kde ještě ke všemu řídí archeologické práce člověk, s nímž se Rosana velice přátelí. Jeden z mužů, s nímž se přátelila kdysi dávno, žil v Cusku a mladá Rosana kvůli němu na čas opustila studie. Kdyby to přátelství vydrželo, nebyla by asi dnes ministerskou ředitelkou a určitě by mi neříkala „zapomeň na Machu Picchu“, protože by měla v Cusku cestovku (má ji tam každý) a z inckých staveb by si zařídila živobytí.

Rosanino ministerstvo má (dokud je nepřejmenují) zkrácený název MINCETUR, přičemž MIN je jasné, CE zastupuje comercio exterior (zahraniční obchod) a TUR turistiku. Prvně jsem se na ně dostal jako turista a v dalších letech jsem tam byl jako doma, protože jsem — řečeno metaforicky i úřednicky — pod jeho křídly pracoval společně s několika Čechy a Peruánci na projektu, který měl turistiku jako hlavní výstup.

Všechno začalo tím, že jsme se s ženou jednou rozhodli odstranit deficit ve znalosti Jižní Ameriky. Zavánělo to trochu fetišismem, který se u nás dost pěstuje. Spočítáš si navštívené země, a čím větší je jejich počet, tím víc se cítíš jako velký cestovatel. Vždycky jsem si namlouval, že tohle počtářství u mě nehrozí. Ale to, že mi scházely tři důležité země Latinské Ameriky, mi vadilo, ať jsem to probíral z jakéhokoli úhlu.

A tak jsme v druhé půlce roku 2004 sbalili s Jarkou bágly a vydali jsme se do Ekvádoru. Autobusy, najatými auty a pěšky jsme ho projeli a prošli od severu k jihu a pokračovali jsme do Peru, kde jsme udělali totéž, a skončili jsme až v bolivijském La Pazu. Byli jsme sice nezávislí na čemkoliv kromě peněz, ale chtě nechtě jsme svědomitě plnili podobný turistický program, jaký dneska nabízejí cestovky z celého světa, protože na té cestě jsou místa, která se prostě nedají vynechat. V Peru jsme proto párkrát i letěli, což tam není velký problém, pokud zrovna těsně před odletem nezkrachuje letecká společnost, což byl jeden z našich zážitků. (Naštěstí se to nepřihodilo na cestě do Iquitosu na Amazonce. Po silnici se do Iquitosu dostat nelze a po vodě to se vším všudy vyžaduje týdny, protože nejdřív musíte docestovat na splavný přítok Amazonky a pak najít loď, která vás vezme, přičemž pravidelné lodní spojení z peruánského vnitrozemí na Amazonku sice existuje, ale není úplně spolehlivé.)

V hlavním městě Peru došlo ke zmíněné návštěvě na ministerstvu. Napůl to byl plánovaný počinek a napůl improvizace.

„Když už budeš v Limě, obětuj jeden dva dny a navštiv instituce, s kterými si dopisujeme, ať máme do začátku víc informací a víme, do čeho jdeme,“ požádal mě Jirka, můj kolega a tvůrce koncepce projektu, na němž se měli podílet čeští a peruánští experti. Jednalo se v něm o průzkum a využití termálních vod. Těch má Peru spoustu, jenže je využívá zatím víceméně jen lokálně a i tahle formulace místy nesedí. Někde je totiž nevyužívá vůbec. Česko se naopak může chlubit zkušenostmi, tradicí a pověstí přesahující hranice země.

Na Minceturu kvůli mně svolali schůzi skupiny expertů z ministerstva i zvenčí, zvané Komité pro termalismus, kde jsem se snažil odpovídat na otázky z pléna, složeného asi z dvaceti lidí. V následujících třech letech se Komité sešlo ještě několikrát, ale už nikdy v takovém počtu jako při víceméně náhodné premiéře v září 2004. Rosana mi tam tehdy kladla otázky z pozice poradkyně viceministra pro architekturu; ředitelkou se stala později.

Druhá navštívená instituce se jmenovala INGEMMET. Ani ta se tak asi nebude jmenovat věčně, protože koncové MET je odvozeno od metalúrgico (hutnický), ale příslušný Instituto (ústav) už je ve skutečnosti jenom geológico y minero (geologický a hornický), zatímco hutníci se osamostatnili. (Vzpomínám si, že ve Středoafrické republice jsem dělal jeden čas pro Ministerstvo přírodních zdrojů a válečných vysloužilců. Proti takovému spojení mi přijde aliance hutníků s geology docela logická.)

Na Ingemmetu mi ukázali mapu Peru, na níž byly červenými kroužky vyznačeny známější termální prameny. Nejsevernější z nich byl u města Tumbes, tři a půl stupně na jih od rovníku. Nejjižnější se červenal u města Tacna na osmnácté rovnoběžce jižní šířky. Mapa měřila přes dva metry a každý centimetr znamenal deset kilometrů. Pramenů na ní bylo jak naseto.

Na fotografii z cesty snů po Peru od severu k jihu stojí vpředu geolog Antonio a dole u vody šofér Margarin.

Protáhli mě ústavem od archivu přes laboratoře a jednotlivá oddělení až po tři ředitele — vědeckého, obchodního a generálního. Ten se jmenoval Mucho Mamani, měl nízkou a širokou postavu zápasníka těžké váhy a obličej prozrazující generace indiánských předků. Po pěti minutách rozhovoru jsme si málem padli do náruče. Zjistili jsme, že před více než čtvrt stoletím jsme se oba pohybovali na choulostivém venezuelsko-kolumbijském pomezí na tehdy čerstvě objeveném uhelném ložisku na horním toku řeky Guasare — já s partou vrtařů a on o málo později jako specialista na otvírání dolů. Znali jsme tytéž lidi, vzpomínali jsme na obdobné maléry a drobné radosti. Co sblíží lidi víc než společné vzpomínky?

Najednou jsem v tom prostě jel.

Tím, kdo mě od začátku prováděl, byl Antonio Guzmán, vedoucí oddělení, s nímž jsme měli v blízké budoucnosti spolupracovat.

„Máš štěstí,“ řekl mi. (Přešli jsme na tykání po pár minutách rozhovoru, aniž jsme si to nabídli.) „Pozítří vyjíždíme do Ancashe s experty na geologická rizika, kteří se sjedou ze všech andských zemí. Po jednom až třech z Venezuely, Kolumbie, Ekvádoru, Bolívie, Chile a Argentiny. Z Peru jedeme tři a kromě toho ještě Kanaďan a Kanaďanka, protože Kanada spolufinancuje projekt a má nad ním dozor. V autobuse máme pár míst volných. Pro tebe a tvou ženu.“

Štěstí přeje připraveným a to jsme my byli. Když jsme se pak po pěti dnech se všemi rozloučili a vydali se zpátky do Limy a dál na jih, měli jsme několik nových přátel z osmi zemí a kupu zážitků z vysokohorského regionu Ancash.

Najednou jsem v tom jel, a to duší i tělem. Skončili jsme cestu v Bolívii a za čtyři měsíce jsem přistál na břehu Pacifiku znova, tentokrát už jako člen projektu. Pak jsem byl v Peru tři roky pečený vařený, i když nikoliv na jeden zátah. Na konci roku 2007 jsme odevzdali výsledek projektu a nějak automaticky, jak už to u psavců chodí, mi začaly naskakovat myšlenky, jestli nějak nevyužít deníky, nakupenou literaturu a taky čerstvě nasátou peruánskou atmosféru, která koneckonců za nějaký čas začne vyprchávat.

Ale měl bych se vrátit k dosud neobjasněným hláškám z prvních řádek.

Un ratito patří k Antoniovi. Z něj se už při mém prvním pracovním pobytu na jaře 2005 stal můj nejlepší peruánský přítel. Nepřestali jsme se stýkat ani po Antoniově odchodu z Ingemmetu a zásluhou elektronické korespondence to přátelství díkybohu neskončilo dodnes. Považuji si toho nesmírně, neboť Antonio (54 let v době seznámení) toho ví ze všech mých známých lidí o Peru nejvíc a rád se o své vědění podělí. A netýká se to jen inženýrské geologie, kterou přednáší externě na nejstarší vysoké škole Jižní Ameriky, limské univerzitě San Marcos. Mám rád polyhistory s nevnucovaným vlastním názorem, takové, jako je Antonio.

Absolvoval jsem s ním cestu snů, na níž mě i mého kolegu Roberta občas pořádně vytočil. Několik týdnů jsme terénním autem objížděli, dokumentovali a vzorkovali vybrané termální prameny a „udělali“ jsme takto Peru od severu k jihu. Antonio si přitom videokamerou natáčel záběry pro své přednášky. Vlastně nikoliv „přitom“: z nevysvětlitelných důvodů začal vždycky s filmováním, až když jsme sbalili své nářadí a uložili je do auta, připraveni popojet. Sedícím v autě oznámil: „Chviličku!“ (Un ratito!) a klidně se vydal třeba na půlhodinový výšlap po okolí, aby měl dobré osvětlení.

Druhým Peruáncem při velké cestě od severu k jihu byl šofér Margarin, o něco mladší než Antonio. Nešlo o žádnou přezdívku, nýbrž o křestní jméno. Známý pokrmový tuk se sice španělsky řekne trochu jinak (margarina), ale i tak bylo ono jméno raritou mimo křesťanský kalendář. Bůhví jak na něj Margarinův otec přišel. Prý si prostě přál syna Margarina.

Krátce před naším společným cestováním vyšlo v Peru nařízení o dietách státních zaměstnanců. Nevím, jak se počítaly dříve, ale prý bylo všechno jednodušší. Teď se strava a nocleh vyplácely proti účtenkám, které nesměly překročit jisté limity. Pro lidi v rozdílném postavení se limity lišily. Když jsme skončili v restauraci s jídlem, Antonio se zvedl a šel vyjednávat s šéfem podniku, co bude napsáno na jeho a na Margarinově účtence. Že to nikdy neodpovídalo utracené částce, se rozumělo samo sebou. Restauratéři a hoteliéři spolupracovali, ale nemohli si dovolit psát cokoli, protože kopie byly daňovými doklady. Když se Antonio zvedl a řekl: „Un ratito!“, věděli jsme, že nás čeká další půlhodinové čekání, protože vyjednávání bylo neuvěřitelně složité.

Bavíval jsem se mezitím s Margarinem, který pocházel z „nejsmradlavějšího města na světě“, jak se sám neuctivě vyjadřoval. Město se jmenuje Chimbote, leží na pacifickém pobřeží 400 kilometrů na sever od Limy a specifický odér v něm obstarává rybářský přístav a třicítka továren na zpracování a konzervování ryb a výrobu rybí moučky. Při jízdě po pobřežní silnici cítíte při určitých klimatických podmínkách Chimbote dlouho předtím, než vjedete do města. Mám docela rád vůni rybích trhů, ale to, co vás čeká v Chimbote, má k jakékoli vůni hodně daleko.

Margarin mi za každých okolností vykal, ač jsem mu nabízel tykání, protože jsme se za ty týdny dost spřátelili. Ale v peruánských úřadech nepřipadalo v úvahu, že by podřízený tykal nadřízenému, i když jinak je to v Peru běžné. Když jsem si třeba šel objednat data do státního hydrometeorologického ústavu, jehož zkratkové jméno je SONAMHI, při první návštěvě mi oba kontaktovaní zaměstnanci, hydroložka a informatik, vykali, kdežto když jsem přišel podruhé, změnilo se to jaksi automaticky v tykání. Už jsme se přece znali, měli jsme za sebou žoviální seznamovací konverzaci a taky se dalo předpokládat, že jsme si víceméně rovni ve stupni vzdělání.

„Máš tam v Chimbote ještě příbuzenstvo?“ ptal jsem se jednou Margarina.

„Celou jednu větev. Ale moc se s ní nestýkám. Mají své náboženství.“

„Co je to za církev?“

„Žijou čistě. Aspoň to říkají. Žádný alkohol, kouření, nevěra. Žádná radost ze života.“

(Margarin, jak jsem ho poznal, nebyl ani hříšník, ani puritán. Normální chlap středního věku.)

„Nejsou to jehovisti? Nebo adventisté sedmého dne?“

„Nevím. Jak říkám, moc se nevidíme. Ale víme o sobě. Strýc je strašně starý. Vlastně je to starší bratr babičky. Je mu sto čtrnáct let.“

„Margarine, víš, co říkáš? To by byl nejstarší člověk na světě.“ Jistý jsem si tím nebyl, nejsem pravidelný čtenář Guinesse.

„Má na to papíry.“

„A jezdí za ním někdo? Novináři, doktoři? Vždyť musí být slavný!“

„Nechce žádné takové návštěvy. Ani aby se o něm psalo. Pořád mu to ještě myslí. Chodí sám, bez pomoci. Asi je nakonzervovaný tím chimbotským smradem.“

V dalších letech už jsem jezdil víc s jinými šoféry. Jejich přidělování mělo na starosti vedení ústavu a koordinace asi byla složitá. Margarina jsem však občas v Ingemmetu potkal. Sotva jsme se uvítali, ptal jsem se:

„Co strejda z Chimbote? Ještě je na světě?“

„Pořád. Letos je mu sto patnáct.“

A v příštím roce: „Žije. Je mu sto šestnáct.“

Nesmrtelný strýc z Chimbote — ročník 1891, jestli je Margarinova informace správná.

Když je řeč o stáří, dlužno napsat, že parta geologů z Ingemmetu, která se podílela na našem projektu, byla složena z pěti hochů mezi dvacítkou a třicítkou, z nichž nejstarší, důsledně oslovovaný všemi ingeniero, byl vedoucím skupiny a ostatní měli takřka dokončená studia, ale čekala je ještě obhajoba diplomky.

Průvodce a parťák při pochodech amazonským pralesem Miguel, vnuk šuarského šamana.

Všichni tihle hoši — Fluquer, José, Victor, Gerson a Mauro — byli přátelští a většinou s nimi bylo veselo, ale mám-li z jejich generace vybrat někoho, kdo mi nejvíc utkvěl v paměti, musím se v duchu přemístit z Limy do lesa na břehu Amazonky pod Iquitos, či lépe řečeno po proudu od Iquitosu, protože výškové rozdíly jsou v tomhle kraji neznatelné.

Chodil jsem po tom lese, který je největší na světě, s Miguelem, dvacetiletým polovičním indiánem, vnukem šuarského šamana. (Šuarové je jedno ze jmen kmene, který proslul svými válečnými trofejemi — hlavičkami pobitých nepřátel, jejichž scvrknutí je výsledkem speciální technologie. U nás jim postavili literární a filmařský pomník inženýři Hanzelka a Zikmund, kteří u jedné jejich skupiny strávili několik týdnů v roce 1949.) Miguel neměl nadpřirozené schopnosti šamanů (nejsem si jist, jestli v ně vůbec věřil), ale měl jejich vědomosti. V lese, který kromě toho, že je největší, je i nejrozmanitější, uměl pojmenovat kdejakou rostlinku a o každé její části věděl, k čemu se dá použít. Někdy znal i latinské jméno, a jestli existovalo, i španělské. Pokud se ty rostliny nedaly přímo jíst, určitě se hodily proti nějakému neduhu nebo k léčbě zranění. S mírnou nadsázkou lze říct, že s Miguelem vstoupíte do lesa prostoupený nemocemi a po pár hodinách z něj vystoupíte jako zdravý člověk. Anebo alespoň budete mít tu perspektivu, protože jsou věci, které nepůsobí okamžitě. Ale určitě působí. Na šamanská kouzla nevěřím, ale za bylinkaření v podání Miguela bych dal ruku do ohně.

Stalo se, že jsem mu při jednom ze svých pobytů na Amazonce ukázal jakýsi keř. Ne že bych ho uvedl do rozpaků, ale bylo vidět, jak je nerad, že taková rostlina vůbec existuje. Ačkoliv vždy ochotný, tentokrát váhal s odpovědí. Nechtěl mě zklamat.

„Tohleto… myslím, že tohleto je skoro úplně k ničemu,“ řekl nakonec a bylo vidět, že se za tu ničemnost hluboce stydí.

Na závěr úvodní kapitoly patří ještě malé vysvětlení ke sledu kapitol, které přijdou po ní, nebo chcete-li návod ke čtení. Zdálo se mi trochu toporné zachovávat časovou posloupnost toho, jak jsem poznával Peru během jednotlivých pobytů. Kdybych se o to pokusil, asi bych se nevyhnul opakování. Zvolil jsem proto přístup „projít Peru z jedné strany na druhou“, v tomto případě od severu k jihu. Jako berličky jsem se přitom přidržel administrativního rozdělení země na 24 regionů, které jsem koneckonců všechny navštívil — některé důkladněji, některé letmo.

Dodržovat něco stoprocentně není příliš criollo (rozuměj: latinskoamerické), takže by se čtenář neměl zlobit, jestli někde autorská snaha po plynulosti vyprávění způsobila, že jižnější region předběhl svého severního souseda. Jednotlivé kapitoly byly ostatně psány se snahou, aby mohly být čteny i samostatně nebo na přeskáčku. Jak se komu zlíbí.

Slova o pomocné berličce mě vracejí k úvodní kresbě této kapitoly, na níž je zobrazen, pomáhaje si nikoliv berlou, nýbrž pořádnou sukovicí, její autor Felipe Guamán Poma de Ayala (okolo 1540-1615). O životě tohoto poutníka se mnoho neví, snad kromě toho, že byl čistý indián, ale měl nevlastního otce Španěla. Z toho pramenila španělská část jeho jména i jeho vzdělanost. Tu získal především od svého mestického polovičního bratra, který působil jako mnich v nejzbožnějším městě tehdejšího místokrálovství Huamanze (později přejmenované na Ayacucho). Jeho předkem z matčiny strany nebyl podle jeho kreseb nikdo menší než desátý Inka Tupac Yupanquí, což je ovšem informace z kategorie nepotvrditelných.

Cesta poznání vede v Peru nejen do terénu, ale i do skvělých muzeí. Do tohoto jsme to měli z Ingemmetu pár kroků.

Koniec ukážky