Copyright © Dark All Day, Inc., 2011

Translations © Naďa Funioková, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2012

ISBN: 978-80-7462-116-1

Pro Susan a Libby

Protože pro místa, kam máme namířeno, žádná mapa neexistuje.

0000

Každý mého věku si pamatuje, kde byl a co dělal ve chvíli, kdy poprvé slyšel o té soutěži. Já zrovna seděl ve své skrýši a koukal na animáky, když video přerušil krátký zpravodajský vstup s oznámením, že v noci zemřel James Halliday.

O Hallidayovi jsem už samozřejmě slyšel dřív. Jako ostatně všichni. Byl to herní designér, jenž se zasloužil o vytvoření OASIS, onlineové hry pro obrovské množství hráčů, která se prostupně rozvinula v globální virtuální realitu na síti, využívanou dnes na každodenní bázi většinou lidstva. Nebývalý úspěch OASIS učinil z Hallidaye jednoho z nejbohatších lidí na světě.

Napřed jsem nedokázal pochopit, proč toho média kolem miliardářovy smrti tolik nadělají. Koneckonců, lidi na planetě Zemi měli jiné starosti. Probíhající energetickou krizi. Katastrofální změny klimatu. Rozmáhající se hlad, chudobu a nemoci. Půl tuctu válek. Znáte to: „kočky a psi pod jednou střechou… masová hysterie!“ Za normálních okolností by zpravodajské kanály nikdy nepřerušily lidem jejich interaktivní sitkomy a telenovely, pokud by se nepřihodilo něco fakticky důležitého. Jako třeba kdyby se objevil nějaký nový zabijácký virus nebo další velké město zmizelo v hřibovitém mraku. Takovéhle zásadní věci. I když byl Halliday tak slavný, jeho smrt si zasloužila maximálně krátkou zmínku ve večerních zprávách, aby mohly masy prostého lidu závistivě potřásat hlavami, až by hlasatelé oznamovali obludně vysokou finanční částku, která bude rozdělena mezi boháčovy dědice.

Jenže právě v tom byl ten háček. James Halliday žádné dědice neměl.

Umřel jako sedmašedesátiletý starý mládenec, bez žijících příbuzných a, podle většiny zdrojů, bez jediného přítele. Celých posledních patnáct let svého života strávil v dobrovolné izolaci, a za tu dobu — pokud se dalo věřit pověstem — se totálně zcvoknul.

Takže ta skutečně šokující informace, zpráva, ze které si onoho lednového rána naprskal do cornflaků každý od Toronta až po Tokio, se týkala obsahu Hallidayovy poslední vůle a osudu jeho ohromného majetku.

Halliday dopředu připravil krátké prohlášení nahrané na videu a připojil k němu instrukce, aby je v okamžiku jeho smrti předali světovým médiím. Taky se postaral, aby kopii téhle nahrávky dostal téhož rána e-mailem úplně každý uživatel OASIS. Pořád si pamatuju, jak jsem uslyšel povědomé elektronické zacvrlikání, když dorazila do mé schránky, jen pár vteřin potom, co jsem viděl to první oznámení ve zprávách.

To jeho video byl ve skutečnosti precizně sestavený krátký film nazvaný Anorakova výzva. Halliday, známý excentrik, se vyznačoval celoživotní posedlostí osmdesátými lety dvacátého století, desetiletím, kdy si procházel pubertou, a Anorakova výzva byla přímo prošpikovaná nejasnými odkazy na popkulturu tohoto období, které mi, když jsem to viděl poprvé, skoro bez výjimky zůstávaly záhadou.

Celá nahrávka trvala jen něco málo přes pět minut, a přesto se během následujících dnů a týdnů měla stát tím nejpečlivěji zkoumaným filmovým výtvorem v dějinách. V počtu důkladných, záběr po záběru prováděných analýz, které jí byly věnovány, překonala dokonce i Zapruderův film. Celá moje generace znala nazpaměť každičkou vteřinu Hallidayova odkazu.

Anorakova výzva začíná trumpetami, předehrou ke staré písničce s názvem „Dead Man’s Party“.

Prvních pár vteřin podbarvují tóny písně temnou obrazovku, teprve když se k trubkám přidá kytara, objeví se i Halliday. Není to ale ten sedmašedesátiletý chlap, poznamenaný věkem a chorobou. Vypadá úplně stejně jako na obálce časopisu Time z roku 2014, vysoký, štíhlý, zdravý muž něco málo po čtyřicítce s rozcuchanými vlasy a pro něj typickými brýlemi s kostěnou obroučkou. Taky má na sobě úplně stejné šaty jako na té obálce Time: vybledlé džíny a staré triko s nápisem Space Invaders.

Halliday je na středoškolské taneční zábavě, která se koná ve velké tělocvičně. Obklopují ho teenageři, jejichž oblečení, účesy i taneční pohyby ukazují na to, že se vše odehrává na konci osmdesátých let dvacátého století.[1]

Halliday tancuje taky — i když v reálném životě ho nikdy nikdo něco takového dělat neviděl. Šklebí se jako cvok, rychle se otáčí dokolečka, hází rukama a hlavou do rytmu písně, s bezchybnou pravidelností opakuje několik tanečních figur příznačných pro osmdesátá léta. Až na to, že Hallidayovi při tanci schází partnerka. Tančí sám se sebou, jak se říká v té písničce.

V levém spodním rohu obrazovky se krátce objeví pár řádek textu, kde stojí jméno kapely, název písničky, nahrávací společnost a rok vydání, jako by šlo o starý hudební videoklip vysílaný na MTV: Oingo Boingo, „Dead Man’s Party“, MCA Records, 1985.

Když naskočí zpěv, začne Halliday, aniž by přestal kroužit, simultánně pohybovat rty: „Hozenej do gala, i když není kam jít, kráčím s mrtvým chlapem za zády. Neutíkej, to jsem jenom já…“

Najednou přestane tančit a prudkým máchnutím pravačky hudbu utne. Ve stejném okamžiku všichni ti tanečníci i tělocvična za jeho zády zmizí a scéna kolem něj se v mžiku promění.

Halliday teď stojí v pohřební síni, hned vedle otevřené rakve.[2]

Uvnitř rakve leží druhý, o hodně starší Halliday, s tělem na kost vyhublým a zpustošeným rakovinou. Obě oční víčka mu zakrývají lesklé čtvrťáky.[3]

Mladší Halliday chvíli s předstíraným smutkem shlíží na tělo svého staršího já a pak se obrátí, aby promluvil k pozůstalým.[4]

Halliday luskne prsty a v pravačce se mu objeví svitek. S rozmáchlým gestem ho otevře a svitek se rozvine až na podlahu a rozprostře se uličkou mezi truchlícími. Halliday prolomí čtvrtou stěnu, otočí se přímo k divákovi a začne číst.

„Já, James Donovan Halliday, jsa při zdravém rozumu a dobré paměti, zde činím, zveřejňuji a prohlašuji tento dokument svou poslední vůlí a odkazem, a tímto ruším jakékoli a veškeré předešlé závěti a dodatky k nim, které jsem uzavřel kdy v minulosti…“ Pokračuje ve čtení, stále rychleji a rychleji se prokousává několika dalšími odstavci právnické hantýrky, až už mluví takovým tempem, že jednotlivá slova začínají splývat dohromady. Pak se najednou prudce zarazí. „Zapomeňte na to,“ povídá. „I touhle rychlostí by mi zabralo měsíc, než bych to celé přečetl. Bohužel, tolik času já nemám.“ Odhodí svitek a ten zmizí ve spršce zlatého prachu. „Takže bych vám rád sdělil aspoň to nejdůležitější.“

Pohřební síň zmizí a scéna se znovu promění. Teď stojí Halliday před obrovskými dveřmi bankovního trezoru. „Celé moje jmění, včetně kontrolního balíku akcií společnosti Gregarious Simulation Systems, bude uloženo v úschově až do chvíle, kdy se naplní jediná podmínka, kterou jsem stanovil ve své poslední vůli. První člověk, který tuto podmínku splní, zdědí celý můj majetek, jenž je v současné době oceňován na více než dvě stě čtyřicet miliard dolarů.“

Dveře trezoru se doširoka rozevřou a Halliday vstoupí dovnitř. Vnitřek trezoru je obrovitý a leží v něm velikánská kupa zlatých prutů, zhruba o rozměrech slušného domku. „Tady to bohatství nechávám volně k dispozici,“ prohlásí Halliday se širokým úsměvem. „Vždyť co, sakra. S sebou si ho přece vzít nemůžu, že?“

Halliday se opře o hromadu zlatých prutů a kamera mu najede zblízka na obličej. „Takže, teď si v duchu určitě říkáte, co asi musím udělat, abych ten balík shrábl? Jen zachovejte klid, vážení. Už se k tomu dostávám…“ Dramaticky se odmlčí a ve tváři se mu objeví výraz dítěte, které se chystá odhalit nějaké skutečně velké tajemství.

Halliday znovu luskne prsty a trezor zmizí. Ve stejném okamžiku se on sám zmenší a promění v malého chlapce oblečeného v hnědých manšestrových kalhotách a vybledlém tričku s nápisem The Muppet Show.[5]

Malý Halliday stojí v obývacím pokoji plném všelijakých krámů, s ošoupaným oranžovým kobercem, zdmi obloženými dřevem a kýčovitým vybavením z konce sedmdesátých let. Poblíž stojí jedenadvacetipalcová televize Zenith, ke které je připojená herní konzola Atari 2600.

„Tohle byl první videoherní systém, co jsem kdy vlastnil,“ vysvětluje Halliday, tentokrát dětským hlasem. „Atari 2600. Dostal jsem ho na Vánoce roku 1979.“ Kecne sebou před Atari, chytne do ruky joystick a začne hrát. „Tohle byla moje oblíbená hra,“ pokývne hlavou k televizní obrazovce, kde malý čtvereček putuje řadou jednoduchých bludišť. „Jmenovala se Adventure. Jako spoustu nejstarších videoher i Adventure navrhl a naprogramoval jediný člověk. Jenže Atari v té době odmítalo přiznávat programátorům zásluhy za jejich práci, takže jméno tvůrce hry se neobjevilo dokonce ani nikde na obalu.“ Na televizní obrazovce vidíme, jak Halliday s pomocí meče zabíjí červeného draka, i když to díky primitivní grafice s nízkým rozlišením vypadá, jako by spíš čtvereček jakýmsi šípem bodal deformovanou kachnu.

„A tak se ten chlápek, co Adventure vymyslel, jistý člověk jménem Warren Robinett, rozhodl schovat své jméno přímo do samotné hry. Do jednoho z labyrintů ukryl klíč. Pokud ten klíč najdete, malou šedou tečku o velikosti jediného pixelu, můžete s jeho pomocí vstoupit do tajné místnosti, kam Robinett uložil své jméno.“ Halliday pak navádí svého hranatého televizního hrdinu do tajné komnaty, a tam se uprostřed obrazovky objeví slova VYTVOŘIL WARREN ROBINETT.

„Tohle,“ řekne Halliday a ukáže s nepředstíranou úctou na obrazovku, „bylo úplně první velikonoční vejce, skrytý vtípek, ve světě videoher. Robinett o tom, že ho ukryl do herního kódu, neřekl živé duši, a tak Atari vyrábělo Adventure a rozesílalo ho do celého světa, aniž by o té tajné komnatě mělo sebemenší ponětí. O existenci toho jeho velikonočního vejce se dozvěděli až teprve o pár měsíců později, když ho začala objevovat děcka po celém světě. I já byl jedním z těch dětí, a když jsem tehdy našel Robinettovo velikonoční vejce, byl to pro mě jeden z nejúžasnějších videoherních zážitků celého mého života.“

Malý Halliday pustí joystick a postaví se. Současně se obývací pokoj rozplyne a scéna se opět přesouvá. Teď stojí Halliday v šeré jeskyni, od jejíchž vlhkých zdí se chvějivě odráží světlo neviditelných pochodní. Ve stejném okamžiku se znovu promění i jeho zevnějšek, opět nabude podoby svého proslulého OASIS avatara, Anoraka — vysokého, tajemného čaroděje s maličko pohlednější verzí tváře dospělého Hallidaye (ovšem bez těch brýlí). Na sobě má Anorak pro něj charakteristické černé roucho se svým symbolem (velkým, kaligraficky vyvedeným písmenem „A“) vyšitým na obou rukávech.

„Než jsem zemřel,“ řekne Anorak, který teď promlouvá daleko hlubším hlasem, „vytvořil jsem své vlastní velikonoční vejce a ukryl ho někde uvnitř mé nejpopulárnější videohry — OASIS. První osoba, která toto vejce nalezne, zdědí všechno mé bohatství.“

Další dramatická pauza.

„To vejce je dobře schované. Rozhodně jsem ho nenechal válet jen tak někde pod kamenem. Vlastně by se dalo říct, že je zamčené v jakémsi sejfu, a ten leží pohřbený v tajné komnatě, která se skrývá ve středu bludiště umístěného někde,“ — zvedne ruku a poklepe si na pravý spánek — „tadyhle.“

„Ale nebojte se. Zanechal jsem pár porůznu roztroušených vodítek, abyste měli kde začít. A tady je první.“ Anorak učiní pravačkou velkolepé gesto a objeví se tři klíče, které zvolna krouží ve vzduchu před ním. Vypadá to, že jsou vyrobeny z mědi, nefritu a čirého křišťálu. Zatímco se ty klíče stále otáčejí, odrecituje Anorak krátkou říkanku, a jak pronáší jednotlivé verše, každá ta řádka se vždy na moment objeví v podobě ohnivě rudých titulků na spodní části obrazovky:

Tři klíče ukryté tři brány otevřou

Postaví poutníka před zkoušku nelehkou

Jen ti, kdo prokáží, že hodni toho jsou

Na konci cesty své odměnu naleznou

Když skončí, nefritový a křišťálový klíč zmizí a zůstane jen ten měděný, který teď visí na řetízku kolem Anorakova krku.

Anorak, sledován kamerou, se otočí a pokračuje hlouběji do temné jeskyně. Po pár vteřinách dorazí k masivním dvojkřídlým dřevěným dveřím, zasazeným do skalní stěny jeskyně. Dveře jsou vyztužené ocelí a jejich povrch pokrývají rytiny erbů a draků. „Tuhle hru jsem bohužel neměl možnost otestovat, takže mám jisté obavy, jestli jsem to svoje velikonoční vejce třeba neukryl až příliš dobře. Jestli nebude až moc těžké se k němu dostat. Nejsem si jistý. Pokud se mi to vážně povedlo, je už stejně pozdě na tom teď něco měnit. Takže nejspíš uvidíme.“

Anorak prudce rozevře ty dvojité dveře a ukáže se obrovská klenotnice naplněná hromadami blyštících se zlatých mincí a pohárů posázených drahokamy.[6]

Pak vkročí do místnosti a obrátí se obličejem k divákovi, zatímco roztaženýma rukama přidržuje ty mohutné dvojité dveře otevřené.[7]

„Takže nač to dál protahovat,“ oznámí Anorak, „tímto můžete považovat hon na Hallidayovo velikonoční vejce za zahájený!“ Načež zmizí v záblesku světla a divákovi se naskytne otevřenými dveřmi výhled na třpytící se hromady pokladů, které leží za nimi.

Potom obrazovka postupně potemní.

Na konec videonahrávky vložil Halliday odkaz na svou osobní webovou stránku, jejíž podoba se ráno v den jeho smrti drasticky změnila. Více než deset let tam byla umístěna jen jediná věc, krátká animovaná smyčka, která ukazovala jeho avatara, Anoraka, jak sedí ve středověké knihovně, hrbí se nad zjizveným pracovním stolem a míchá lektvary, zahloubaný do zaprášených kouzelnických knih pod velkou malbou černého draka, která visí na zdi za ním.

Teď ale ta animace zmizela a její místo zaujal seznam nejvyšších skóre, podobný těm, které se objevovaly ve starých videoherních automatech na mince. Obsahoval deset očíslovaných pozic a na všech stály iniciály JDH — James Donovan Halliday — následované skórem v podobě šesti nul. Tenhle seznam nejlepších hráčů rychle vešel ve známost jako „Výsledková tabule“.

Hned pod Výsledkovou tabulí se nacházela ikona v podobě drobné, v kůži vázané knížky, přes kterou jste se dostali k volně stažitelné kopii Anorakova almanachu, sbírky stovek nedatovaných Hallidayových deníkových zápisů. Almanach měl více než tisícovku stránek, skrývalo se v něm však jen velmi málo detailů o Hallidayově osobním životě nebo každodenních aktivitách. Většinu zápisků tvořily nesouvislé postřehy týkající se různých klasických videoher, science-fiction a fantasy románů, filmů, komiksů a popkultury osmdesátých let, promísené vtipnými invektivami, které se vysmívaly všemu od organizovaného náboženství až po dietní limonády.

Hon, jak se začalo soutěži přezdívat, si rychle proklestil cestičku do globální kultury. Z nalezení Hallidayova velikonočního vejce se podobně jako z výhry v loterii brzy stala oblíbená fantazie, které se oddávali dospělí stejně jako děti. Byla to hra, do které se mohl pustit každý, a zpočátku to vypadalo, že neexistuje žádný správný ani špatný způsob, jak ji hrát. Snad jedinou věcí, která z Anorakova almanachu jednoznačně vyplývala, bylo, že pro nalezení vejce je nezbytná důkladná obeznámenost s nejrůznějšími Hallidayovými posedlostmi. To mělo za následek celosvětovou fascinaci popkulturou osmdesátých let dvacátého století. Padesát let po skončení téhle dekády šly znovu na dračku filmy, hudba, hry i móda osmdesátých let. Roku 2041 zase frčela pankáčská číra a džíny plísňáky a hudebním žebříčkům dominovaly coververze populárních písňových hitů z osmdesátých let. Lidi, kteří v té době prožívali vlastní pubertu, teď už všichni na prahu stáří, zakoušeli zvláštní pocity, když viděli, jak vnoučata studují a přejímají módní styly a výstřelky jejich mládí.

Zrodila se nová subkultura, zahrnující miliony lidí, kteří zasvětili každou volnou chvilku svých životů pátrání po Hallidayově vejci. Na počátku se takovému jedinci říkalo jednoduše hledač vejce, „egg hunter“, to se ale rychle zkrátilo na přezdívku „gunter“.

Během prvního roku Honu bylo ohromně v kurzu patřit mezi guntery a hlásil se k nim skoro každý uživatel OASIS.

Když přišlo první výročí Hallidayovy smrti, začala horečka kolem soutěže opadat. Uplynul celý rok a nikdo nic nenašel. Ani jediný klíč nebo bránu. Problém zčásti spočíval už v samotné rozloze OASIS. Tvořily je tisíce simulovaných světů, kde se mohly klíče ukrývat, a gunterovi mohlo zabrat celé roky, než by důkladně prozkoumal třeba jen jediný z nich.

Ačkoli se všichni „profesionální“ gunteři na svých blozích vychloubali, že se každým dnem blíží průlomu, postupně vyplouvala na povrch pravda: ve skutečnosti nikdo přesně nevěděl, co vlastně hledá, nebo kde by měl s tím hledáním začít.

Uplynul další rok.

A pak ještě jeden.

Pořád nic.

Široká veřejnost ztratila o soutěž veškerý zájem. Lidi pozvolna dospívali k přesvědčení, že to celé byl jen výstřední kanadský žertík, kterým si z nich vystřelil bohatý pošuk. Další zase usoudili, že i kdyby to vejce nakrásně opravdu existovalo, stejně ho nikdy nikdo nenajde. OASIS se mezitím neustále rozvíjelo a nabývalo na popularitě, chráněno před pokusy o převzetí i právnickými útoky neprůstřelnými podmínkami Hallidayovy poslední vůle a armádou zběsilých advokátů, které pověřil správou svého majetku.

Hallidayovo velikonoční vejce se postupně přesunulo do říše městských legend a neustále se smrskávající kmen gunterů se začal stávat terčem posměchu. Každý rok na výročí Hallidayovy smrti hlasatelé ve zprávách žertem informovali o jejich nových nulových pokrocích. A každý rok s tím praštilo pár dalších gunterů, kteří dospěli k závěru, že Halliday vážně ukryl to vejce tak, že není možné je najít.

A uplynul další rok.

A pak ještě jeden.

A potom, 11. února 2045 večer, se na horní příčce Výsledkové tabule, celému světu na očích, objevilo jméno jednoho avatara. Po pěti dlouhých letech se konečně našel Měděný klíč, a vypátral ho osmnáctiletý kluk, který žil na parkovišti obytných přívěsů na okraji Oklahoma City.

Ten kluk jsem byl já.

Příběh o všem, co se dělo pak, se pokoušely převyprávět desítky knih, kreslených seriálů, filmů a minisérií, ani jedna z těch verzí ho ale nepodává pravdivě. Takže bych to rád uvedl na pravou míru, a to jednou provždy.

1 Pečlivé analýzy téhle scény odhalily, že všichni ti mladí lidé za Hallidayem jsou ve skutečnosti komparsisti z nejrůznějších teenagerovských filmů Johna Hughese, které někdo digitálně vystřihl a pak vložil do tohoto videa.

2 Prostředí, které ho obklopuje, je ve skutečnosti převzaté z jedné scény filmu Heathers z roku 1989. Halliday zřejmě digitálně zrekonstruoval vnitřek pohřebního ústavu a pak do něj vložil sám sebe.

3 Bližší zkoumání při vysokém rozlišení odhalilo, že oba čtvrťáky byly vyraženy roku 1984.

4 Tito smuteční hosté jsou ovšem všechno herci a komparsisté ze stejné pohřební scény v Heathers. Mezi shromážděnými je jasně vidět Winonu Ryderovou a Christiana Slatera, sedí skoro úplně vzadu.

5 Halliday teď vypadá úplně stejně jako na školní fotografii pořízené roku 1980, kdy mu bylo osm let.

6 Analýzou se podařilo identifikovat desítky podivných položek, které se skrývaly v těch kupách pokladů, především: několik raných domácích počítačů (Apple IIe, Commodore 64, Atari 800XL a TRS-80 Color Computer 2), desítky ovladačů pro nejrůznější herní systémy a stovky mnohostěnných kostek, jaké se používaly u starých stolních RPG her.

7 Zmrazený záběr téhle scény vypadá téměř identicky s malbou Jeffa Easleyho, která se objevila na obálce Průvodce Dungeon Mastera, příručky ke hře Dungeons & Dragons publikované roku 1983.

První

level

Být člověkem je většinu času dost na hovno.

Videohry jsou jediná věc, která činí život snesitelným.

Anorakův almanach, 91. kapitola, řádek 1–2

0001

Ze spánku mě vytrhl zvuk střelby v jednom ze sousedních komínů. Po výstřelech následovalo pár minut tlumeného křiku a nářku, a pak ticho.

Střelba nebyla v Komínech ničím neobvyklým, ale stejně mě to zneklidnilo. Věděl jsem, že už nejspíš znova usnout nedokážu, a tak jsem se rozhodl těch pár hodin, co zbývaly do svítání, zabít tím, že si opráším pár klasických videoher. Galaga, Defender, Asteroids. Tyhle hry byly všechno samí zastaralí digitální dinosauři, ze kterých se staly muzeální kousky dávno předtím, než jsem se vůbec narodil. Jenže já byl gunter, a tak jsem o nich neuvažoval jako o komických starožitnostech s nízkým rozlišením. Pro mě to byly posvátné artefakty. Pilíře pantheonu. Když jsem hrál klasiky, přistupoval jsem k nim s až zbožnou úctou.

Seděl jsem zachumlaný do starého spacáku v koutku maličké prádelny našeho karavanu, zaklíněný do mezery mezi zdí a sušičkou. V tetině pokojíku přes chodbu o mě nikdo nestál, což mi ani trochu nevadilo. Stejně jsem radši nocoval v prádelně. Bylo tam teplo, poskytovala mi alespoň omezené soukromí a bezdrátový příjem taky nebyl úplně nejhorší. A jako bonus navrch voněla ta místnost po tekutých pracích prostředcích a aviváži. Zbytek přívěsu páchl kočičí močí a zoufalou chudobou.

Většinou jsem přespával ve své skrýši. Jenže posledních pár nocí klesla teplota pod nulu, a i když se mi pobyt u tety tak protivil, pořád to bylo lepší než umrznout k smrti.

V tetině přívěsu žilo celkem patnáct lidí. Ona sama spala v nejmenší ze tří ložnic. Deppertovi bydleli v pokoji, který sousedil s jejím, a Millerovi obsadili velkou hlavní ložnici na konci chodbičky. Přebývalo jich tam šest a platili největší podíl z nájmu. Náš přívěs nebyl tak přecpaný jako některé jiné obytné jednotky v Komínech. Tenhle měl dvojnásobnou šířku. Spousta místa pro všecky.

Vytáhl jsem svůj notebook a zapnul ho. Byla to rozměrná těžká potvora, skoro deset let stará. Našel jsem ji v popelnici za opuštěným obchoďákem na opačné straně silnice. Podařilo se mi ji probrat zpátky k životu, když jsem vyměnil systémovou paměť a přeinstaloval operační systém z doby kamenné. Procesor byl podle současných měřítek pomalejší než hlemýžď, ale pro moje potřeby stačil. Notebook mi sloužil jako přenosná knihovna, videoherna a domácí kino v jednom. Jeho harddisk plnily staré knížky, filmy, epizody televizních seriálů, písničkové soubory a skoro všechny videohry, které vyrobili ve dvacátém století.

Spustil jsem svůj emulátor a navolil Robotron: 2084, jednu z mých vůbec nejoblíbenějších her. Vždycky jsem zbožňoval její horečné tempo a brutální jednoduchost. V celém Robotronovi šlo výhradně o instinkt a reflexy. Hraní starých videoher nikdy nezklamalo, pokaždé mi pročistilo hlavu a dostalo mě do pohody. Pokud jsem si připadal deprimovaný nebo znechucený svým životem, stačilo stisknout tlačítko Jeden hráč a všechny starosti se v mžiku rozplynuly, protože moje mysl se zaměřila na houževnatý nápor pixelů na monitoru přede mnou. Tam, uvnitř dvourozměrného vesmíru hry, byl život prostší: Je to jen ty proti tomu stroji. Posouvej se levou rukou, střílej pravou a snaž se zůstat naživu, jak dlouho to jenom půjde.

Pár hodin jsem strávil tím, že jsem drtil jednu vlnu Brai-nů, Spheroidů, Quarků a Hulků za druhou v nikdy nekončící bitvě Zachraň poslední lidskou rodinu! Nakonec se mi ale začala do prstů vkrádat křeč a já postupně ztrácel rytmus. Když se to přihodilo na téhle úrovni, všechno šlo rychle do kytek. Během pár minut jsem promarnil všechny náhradní životy a na monitoru se objevila dvě slova, která jsem nesnášel ze všeho nejvíc: KONEC HRY.

Vypnul jsem emulátor a začal se probírat videosoubory. Za posledních pět let jsem si stáhl úplně každý film, televizní seriál a animák, o kterém padla zmínka v Anorakově almanachu. Pořád jsem je ale samozřejmě všechny neviděl. To by nejspíš zabralo desítky let.

Vybral jsem si epizodu z Rodinných pout, sitkomu z osmdesátých let o rodině ze střední třídy, která žije uprostřed Ohia. Stáhl jsem si ten seriál, protože patřil k Hallidayovým oblíbeným, takže jsem předpokládal, že by se v některé epizodě třeba mohlo skrývat nějaké vodítko, které by se vztahovalo k Honu. Jenže jsem tomu seriálu okamžitě propadl a do téhle chvíle už jsem odsledoval všech sto osmdesát epizod, a to hned několikrát. Připadalo mi, že se mi nikdy neomrzí.

Když jsem tak sedával docela sám ve tmě a koukal na ten seriál na notebooku, vždycky jsem si představoval, že to já žiju v tom přívětivém, jasně osvětleném domě, a že ti usmívající se, chápaví lidé jsou moje rodina. Že na světě neexistuje nic tak strašného, aby se to nedalo vyřešit do konce jediné půlhodinové epizody (případně během dvou dílů, pokud šlo o něco fakt vážného).

Můj vlastní rodinný život nikdy ani vzdáleně nepřipomínal ten vylíčený v Rodinných poutech, což byl pravděpodobně důvod, proč jsem ten seriál tak miloval. Byl jsem jediné dítě dvou teenagerů, uprchlíků, kteří se potkali v Komínech, kde jsem pak vyrůstal. Na otce si nepamatuju. Bylo mi jen pár měsíců, když ho zastřelili při drancování v obchodu se smíšeným zbožím během výpadku proudu. Vlastně jsem o něm pořádně věděl jenom to, že miloval komiksy. V krabici s jeho věcmi jsem našel pár starých flashdisků, které obsahovaly kompletní série Spidermana, X-Menů a Green Lantern. Máma mi kdysi řekla, že mi táta dal to aliterační jméno Wade Watts, protože měl pocit, že to zní jako tajná identita nějakého superhrdiny. Jako Peter Parker nebo Clark Kent. Tahle věc mě přesvědčila, že to nakonec musel být skvělý chlap, i přesto, jak umřel.

Moje máma Loretta mě vychovávala sama. Žili jsme v malém obytném voze v jiné části Komínů. Měla v OASIS dvě zaměstnání na plný úvazek, jednak jako telemarketérka a pak jako společnice v jednom onlineovém bordelu. Večer jsem si vždycky musel nastrkat do uší ucpávky, abych ji neslyšel, jak v sousedním pokoji vykládá sprosťárny kunčaftům v jiných časových zónách. Jenže ty ucpávky moc velký efekt neměly, a tak jsem si místo toho zvykl koukat na staré filmy se zvukem puštěným naplno.

S OASIS jsem se seznámil ještě jako úplně malý, protože ho máma používala coby virtuální děvče na hlídání. Jakmile jsem byl dost starý, abych si dokázal sám nasadit vizor a haptické rukavice, pomohla mi mamka vytvořit mého prvního OASIS avatara. Potom mě šoupla do kouta, vrátila se zpátky k práci a mě nechala zkoumat docela nový svět, hodně odlišný od toho, který jsem znal do té doby.

Od toho okamžiku mě vlastně víceméně vychovávaly interaktivní vzdělávací programy OASIS, ke kterým mělo každé dítě volný přístup. Velkou část svého dětství jsem strávil poflakováním ve virtuální realitě simulace Sesame Street, prozpěvováním písniček s přátelskými Muppety a hraním interaktivních her, které mě naučily chodit, mluvit, číst, psát, sčítat, odečítat i dělit. Jakmile jsem zvládl tyhle dovednosti, netrvalo dlouho, než jsem zjistil, že OASIS je taky největší veřejná knihovna na světě, kde má dokonce i kluk bez halíře jako já možnost dostat se k jakékoli knížce, co kdy byla napsaná, každé v minulosti nahrané písničce i každému filmu, televiznímu pořadu, videohře a výtvarnému dílu, co kdo vytvořil. Bylo tam shromážděno veškeré vědění, umění i zábava lidské civilizace, a to celé čekalo jen na mě. Jenže z volného přístupu ke všem těmhle informacím se vyklubala tak trochu medvědí služba. Protože tehdy jsem odhalil pravdu.

Já nevím, možná se vaše zkušenosti od těch mých liší. Pro mě znamenalo vyrůstat coby lidská bytost na planetě Zemi v jednadvacátém století pořádný kopanec do zubů. Existenciálně řečeno.

Nejhorší na dětství bylo, že mi nikdo neřekl pravdu o světě kolem. Ve skutečnosti dělali všichni přesný opak. A já jim samozřejmě věřil, protože jsem byl jenom malý kluk a neměl jsem z toho rozum. Vždyť, propána, můj mozek ještě ani nedorostl do plné velikosti, takže jak by ode mě kdo mohl čekat, že poznám, když mě lidi oblbujou?

A tak jsem jim všecky ty středověké nesmysly, co mě jimi krmili, pěkně baštil. Uplynula nějaká doba. Trochu jsem odrostl a postupně mi začalo docházet, že mi lhali v podstatě všichni prakticky o všem už od chvíle, co jsem se vyloupl z matčina lůna.

To byl dost znepokojující objev.

Působil mi značné problémy s důvěrou v pozdějším životě.

Ošklivou pravdu jsem začal odhalovat, jakmile jsem se pustil do zkoumání volně přístupných knihoven v OASIS. Veškerá fakta jako by tam čekala jen na mne, ukrytá ve starých knihách sepsaných lidmi, kteří se nebáli mluvit na rovinu. Umělci, vědci, filozofy a básníky, z nichž mnozí už byli dávno mrtví. Jak jsem četl ta slova, která tu po sobě zanechali, konečně jsem si začínal dělat představu o situaci. Mé situaci. Naší situaci. O tom, co se většinou nazývalo „lidským údělem“.

A nebylo to nic dobrého.

Přál bych si, aby mi byl někdo jednoduše pověděl pravdu přímo a bez vytáček, hned jak jsem byl dost starý, abych ji pochopil. Přál bych si, aby mi prostě řekl:

„Takže se to má takhle, Wade. Jsi něco, čemu se říká ‚lidská bytost‘. Jedná se o jistý skutečně velice chytrý živočišný druh. Jako všichni ostatní živočichové na téhle planetě vyvinuli jsme se i my z jednobuněčných organismů, které žily před miliony let. K tomu došlo díky procesu nazývanému evoluce, o němž se toho dozvíš víc později. Ale můžeš mi věřit, přesně takhle jsme se tady všichni ocitli. Důkazy o tom jsou všude kolem, pohřbené v kameni. A pokud jde o tu historku, co jsi slyšel? O tom, jak nás všechny stvořil supermocný frajer jménem Bůh, který sídlí nahoře v nebi? Totální kravina. Celá ta záležitost s Bohem je ve skutečnosti hrozně stařičká pohádka, kterou si generace lidí navzájem předávaly po tisíce let. Všechno jsme si to vymysleli. Jako Santa Clause a velikonočního zajíčka.

Jo, a mimochodem… žádný Santa Claus ani velikonoční zajíček neexistujou. Taky bláboly. Sorry, hochu. Srovnej se s tím.

Table of Contents

Titulná strana

0000

První level

0001

Druhý level

Třetí level