Erik Brynjolfsson a Andrew McAfee

DRUHÝ VĚK STROJŮ

Práce, pokrok a prosperita v éře špičkových technologií

© 2014 by Erik Brynjolfsson and Andrew McAfee

Podle anglického originálu The Second Machine Age: Work, Progress, and Prosperity in a Time of Brilliant Technologies vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2015. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Filip Drlík

Předmluva Petr Koubský

Odborná korektura Petr Koubský

Odpovědná redaktorka Andrea Brázdová

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Vít Šebor

Sazba a grafická úprava David Dvořák

Grafy Karel Hána

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Obálka David High, High Design

Ekniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-druhy-vek-stroju]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

© Jan Melvil Publishing, 2015

ISBN 978-80-87270-71-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Martě Pavlakisové, mé životní lásce.

Mým rodičům Davidu McAfeemu a Nancy Hallerové, kteří mě připravili na druhý věk strojů tím, že mi poskytli všechny výhody, jež mohli.

PŘEDMLUVA

Pokud si tuto knížku jen zběžně prolistujete, budete mít dojem, že to všechno dávno znáte. Naprosto mylný.

Mooreův zákon, exponenciální zrychlování vývoje, nové technologie, digitalizace všeho kolem nás; jistě, to jsou dobře známé věci. Tohle však není knížka o technologiích. Je o tom, co dělají technologie s lidmi, se společností a s ekonomikou. Je o tom, v jaké době vlastně žijeme, jaké jsou její skryté zákonitosti, která pracovní místa mají perspektivu a která ne, co je rozumné studovat. Je o tom, jak funguje hospodářství, ne o tom, jak budou vypadat za pár let vaše chytré hodinky. Je o druhé průmyslové revoluci, která probíhá právě teď a převrací svět neméně než ta první, poháněná parní lokomotivou. Je o „druhé polovině šachovnice“, což je její nejsilnější metafora, která by mohla být působivějším názvem knihy, kdyby si autoři potrpěli na takové efekty.

Erik Brynjolfsson a Andrew McAfee nejsou novináři, ale vědci, teoretičtí ekonomové z MIT. Nejsou taky zrovna teenageři, jde o pány v nejlepších letech. K tématu přistupují převelice střízlivě. Když něco tvrdí, mají to doloženo ‒ nalistujte si seznam citací a podívejte se, jak je dlouhý. Tato knížka stojí nohama pevně na zemi. A právě proto je mnohem fantastičtější než nejrůznější volná fantazírování. Popisuje blízkou budoucnost. A ten obrázek je v mnoha ohledech překvapivý, nepovědomý, matoucí. To proto, že je tak pravdivý, jak je to dnes poctivými vědeckými metodami možné. Tím pádem je nutně také neúplný. Autoři nepředstírají, že mají odpověď na všechno.

Druhý věk strojů budu doporučovat svým studentům jednak jako nezbytný podklad pro jakoukoli úvahu o ekonomických dopadech digitálních technologií, jednak jako ukázku, jak se dobrý popularizační výklad vědy liší od nezávazného tlachání. A také jako praktickou radu, jak v nadcházející době obstát.

8. dubna 2015, Petr Koubský

01

VELKÉ PŘÍBĚHY

„Technologie je dar od Boha. Po daru života je to možná jeden z největších božích darů. Je to matka civilizací, umění a vědy.“

– FREEMAN DYSON

K teré vývojové milníky byly v lidských dějinách nejdůležitější?

Každý, kdo se touto otázkou zabýval, zjistil, že se dá jen velice obtížně zodpovědět. Kdy vlastně začaly „lidské dějiny“? Anatomicky a behaviorálně moderní homo sapiens, nadaný schopností řeči, se rozšířil ze své africké domoviny zhruba před šedesáti tisíci lety.[1] Do roku 25 000[2] před naším letopočtem se mu podařilo vyhladit neandrtálce a další hominidy. Potom už se nemusel obávat žádných jiných vzpřímených druhů s vyvinutým mozkem.

Rok 25 000 před naším letopočtem bychom mohli považovat za bod, od kterého lze sledovat velké příběhy lidstva, kdyby nebylo doby ledové, která v té době všechen pokrok na Zemi výrazně omezila.[3] Antropolog Ian Morris ve své knize Why the West Rules – For Now (Proč má Západ (zatím) navrch) začíná sledovat vývoj lidské společnosti od roku 14 000 před naším letopočtem, kdy se svět začal oteplovat.

Tato otázka je problematická i z jiného důvodu. Není totiž jisté, jaká kritéria bychom měli použít – co můžeme považovat za opravdu důležitý milník? Většina z nás má pocit, že by to měla být událost nebo objev, který významně změní běh dějin a ohne pomyslnou křivku vývoje lidstva. Mnoho odborníků podotklo, že jedním z takto významných prvotních počinů byla i domestikace zvířat.

Je možné, že pes byl domestikován ještě před rokem 14 000 před naším letopočtem, ale trvalo dalších osm tisíc let, než jsme začali chovat koně a držet je v ohradách. Přibližně v té době (kolem roku 6000 př. n. l.) lidé ochočili i vola a zapřáhli jej do pluhu. Domestikace hospodářských zvířat urychlila přechod od sběračství k zemědělství. Tento významný krok už probíhal od roku 8000 před naším letopočtem.[4]

Zemědělství přináší hojné a spolehlivé zdroje jídla, díky nimž mohla vzniknout velká lidská sídliště a z nich nakonec i města. Z měst se pak staly lákavé cíle k rabování a dobývání. Mezi důležité lidské počiny tedy patří i velké války a říše, které z nich povstaly. Mnohé pak – například říše Mongolů, Římanů, Arabů či Otomanů – změnily okolní svět. Měly vliv na ostatní království, obchod i zvyklosti v rozsáhlých oblastech.

Jiné důležité počiny nemají nic společného se zvířaty, rostlinami nebo válkami; jsou to myšlenky. Filozof Karl Jaspers píše, že Buddha (563–483 př. n. l.), Konfucius (551–479 př. n. l.) a Sokrates (469–399 př. n. l.) žili v podobném období (ale na různých místech). Ve své analýze o nich uvažuje jako o ústředních myslitelích v „osové době“, kterou zasazuje do období mezi lety 800–200 před naším letopočtem. Jaspers tuto dobu popisuje jako „hluboký nádech přinášející nejjasnější vědomí“ a tvrdí, že tito filozofové zavedli významné myšlenkové směry ve třech velkých civilizacích – indické, čínské a evropské.[5]

Buddha navíc založil jedno z největších světových náboženství. Je zřejmé, že na seznamu významných milníků lidských dějin nesmí chybět založení dalších důležitých náboženství, jako je například hinduismus, judaismus, křesťanství a islám. Každé z nich ovlivňuje životy a ideály stovek milionů lidí.[6]

Tyto náboženské myšlenky a poznatky se mnohdy šířily prostřednictvím psaného slova, které samo o sobě představovalo zásadní inovaci v dějinách lidstva. Přesné místo, doba a způsob vzniku písma je předmětem zapálených debat, bezpečně však můžeme odhadnout, že to bylo nejpozději kolem roku 3200 před naším letopočtem v Mezopotámii. V té době již existovaly symboly užívané k počítání, ale nebyla mezi nimi nula. Moderní číselná soustava, kterou nazýváme arabskou, se objevila kolem roku 830 našeho letopočtu.[7]

Seznam důležitých milníků takto pokračuje pořád dál. Athéňané kolem roku 500 před naším letopočtem začali praktikovat demokracii. Černá smrt během druhé poloviny čtrnáctého století snížila evropskou populaci nejméně o 30 procent. V roce 1492 se Kolumbus přeplavil přes oceán a tím došlo ke spojení Nového a Starého světa, které oba navždy změnilo.

Dějiny lidstva v jediném grafu

Jakým způsobem můžeme jasně určit, který z těchto objevů či vynálezů byl nejdůležitější? Všechny zmiňované události mají své vášnivé zastánce, kteří se svými argumenty snaží dokázat, že daný milník vyčnívá nad ostatními. V knize Why the West Rules – For Now se Morris zamýšlí nad důležitější otázkou – zda má hodnocení či srovnávání událostí v lidských dějinách vůbec nějaký smysl či důvod. Podle mnoha antropologů a sociologů nemá žádný význam. Morris však s takovým závěrem nesouhlasí a ve své knize se směle pokouší kvantifikovat lidský rozvoj. Píše: „Omezování moře faktů na prosté číselné údaje má své nevýhody, ale má tu nesmírnou výhodu, že nás všechny nutí zvážit stejná fakta – a dospět k překvapivým výsledkům.“[8] Jinými slovy, chceme-li vědět, jaké události ohnuly křivku lidského vývoje, je rozumné zkusit si ji nejprve nakreslit.

Morris pečlivě a promyšleně kvantifikoval rozvoj společnosti („schopnost skupiny ovládnout své hmotné a duševní prostředí za účelem dosažení nějakého cíle“) v průběhu času.1* Jak říká Morris, výsledky jsou opravdu překvapivé. Ve skutečnosti jsou zarážející. Ukazují, že žádný ze zmiňovaných lidských počinů se nevyrovná jistému objevu, který ohnul křivku lidských dějin víc než cokoliv jiného. V předešlém grafu je zobrazen růst světové lidské populace v průběhu času a zároveň s ní i růst hodnot společenského rozvoje. Jak je z něj patrné, obě křivky jsou téměř identické.

Lidstvo se po mnoho tisíc let vyvíjelo pozvolna a jeho rozvoj byl bolestně pomalý, téměř neviditelný. Ukazuje se, že zvířata a zemědělství, války a říše ani filozofie a náboženství neměly nakonec žádný výrazný dopad. Ale před pouhými dvěma sty lety se náhle stalo něco zásadního, co ohnulo křivku vývoje lidských dějin – populace a společenského rozvoje – skoro o devadesát stupňů.

Hnací motor rozvoje

Nejspíš už vám došlo, o jaký objev jde. Přece jen právě čtete knihu o významu technologií. Mohli jste tedy s jistotou čekat, že vám v úvodu ukážeme, jak jsou důležité. Náhlá změna v grafu na konci osmnáctého století odpovídá milníku, o kterém jsme toho všichni slyšeli mnoho – průmyslové revoluci, tedy souhrnu několika souběžných objevů ve strojírenství, chemii, metalurgii a dalších odvětvích. S největší pravděpodobností vám došlo, že za tím náhlým, prudkým a trvajícím růstem v lidském rozvoji stojí technický pokrok.

Jestli je to tak, hádali jste naprosto správně. Můžeme být dokonce přesnější a určit, která technologie byla nejdůležitější. Byl to parní stroj, nebo přesněji řečeno, parní stroj vyvinutý a zdokonalený Jamesem Wattem a jeho kolegy v druhé polovině osmnáctého století.

Před Wattem byly parní stroje velmi nevýkonné a využívaly pouze zhruba jedno procento energie uvolněné při pálení uhlí. Wattovy pozoruhodné úpravy mezi lety 1765 a 1776 efektivitu parního stroje téměř ztrojnásobily.[9] Jak uvádí Morris, právě to byla zásadní změna: „I když trvalo několik desetiletí, než revoluce [páry] pokročila ... šlo bezpochyby o největší a nejrychlejší proměnu v dějinách celého lidstva.“[10]

Průmyslová revoluce samozřejmě není pouze příběhem parní energie, ale u páry vše začalo. To hlavně díky ní jsme dokázali překonat omezení fyzické síly, lidské i zvířecí, a na přání vyrobit obrovské množství užitečné energie. Díky tomu vznikly továrny a masová výroba, železnice a hromadná doprava. Jinými slovy, díky tomu vznikl moderní životní styl. Průmyslová revoluce uvedla na scénu první světový věk strojů – poprvé v lidských dějinách náš pokrok poháněly technické inovace – a šlo o největší proměnu, kterou náš svět do té doby zažil.2* Schopnost vytvářet obrovské množství mechanické energie byla tak důležitá, že (jak píše Morris) „zastínila všechna dramata v předcházejících lidských dějinách“.[11]

Dnes stojíme na prahu druhého věku strojů. Počítače a další digitální technologie dělají pro naši duševní sílu – schopnost používat mozek k pochopení a formování světa kolem nás – totéž, co parní stroj a jeho následníci pro sílu fyzickou. Můžeme díky nim překonat dřívější omezení a vstoupit na nová území. Přesný budoucí vývoj této proměny je pořád neznámý, ale jde o velice důležitou záležitost, ať už druhý věk strojů ohne křivku stejně prudce jako Wattův parní stroj, nebo ne. V této knize se dočtete, proč tomu tak je.

Prozatím vám poskytneme krátkou odpověď – duševní síla je pro pokrok a rozvoj (pro ovládnutí našeho fyzického a duševního prostředí) přinejmenším stejně důležitá jako fyzická síla. Z toho důvodu by rozsáhlé a bezprecedentní zvýšení duševní síly mělo mít pro lidstvo obrovský význam, stejně jako jej mělo předchozí zvýšení fyzické síly.

Hra na honěnou

Tuto knihu jsme napsali, protože jsme přestali mít jasno. Celé roky jsme studovali význam digitálních technologií, jako jsou počítače, software a komunikační sítě, a mysleli jsme si, že docela dobře chápeme jejich schopnosti a omezení. Ale v posledních pár letech nás začaly překvapovat. Počítače začaly diagnostikovat choroby, naslouchat nám a mluvit na nás, psát kvalitní texty, zatímco se ve skladech a za volantem začali objevovat roboti, které není nutné téměř nijak řídit. Digitální technologie v těchto věcech bývaly až směšně špatné – ale teď v nich zničehonic jsou dobré. Jak se to stalo? A jaké budou důsledky tohoto pokroku, který je tak úžasný, a přece ho bereme jako hotovou věc?

Rozhodli jsme se dát hlavy dohromady a zjistit, zda na tyto otázky dokážeme odpovědět. Dělali jsme věci, které akademici obvykle dělají – přečetli jsme mnoho prací a knih, prozkoumali jsme různé druhy dat a společně jsme probrali řadu myšlenek a hypotéz. Bylo to nezbytné a přínosné, ale to nejpodstatnější a nejzajímavější jsme se začali dozvídat až po nahlédnutí pod pokličku skutečného světa. Mluvili jsme s vynálezci, investory, podnikateli, inženýry, vědci a mnoha dalšími lidmi, kteří vytvářejí a zavádějí nové technologie.

Díky jejich otevřenosti a laskavosti jsme zažili futuristická dobrodružství v dnešním neuvěřitelném světě digitálního pokroku. Jeli jsme v autě bez řidiče, viděli jsme, jak počítač porazil týmy studentů z Harvardu a MIT ve hře Jeopardy!, učili jsme průmyslového robota tím, že jsme ho chytili za zápěstí a projeli jsme s ním řadu kroků, měli jsme ve svých rukou krásnou kovovou misku vyrobenou ve 3D tiskárně a zažili jsme mnohá další ohromující setkání s technologiemi.

Kde jsme

Při naší práci jsme dospěli ke třem obecným závěrům.

Prvním z nich je zjištění, že žijeme v době úžasného pokroku v oblasti digitálních technologií – jejichž podstatou je počítačový hardware, software nebo sítě. Tyto technologie nejsou zbrusu nové; počítače se prodávají už více než půl století a časopis Time v roce 1982 označil osobní počítač za „Stroj roku“. Parní stroj se celé generace musel vyvíjet, aby mohl pohánět průmyslovou revoluci a stejně tak i digitálním systémům nějakou dobu trvalo, než se zdokonalily.

Ukážeme vám, proč a jak tyto technologie nedávno předvedly svůj plný potenciál, a uvedeme příklady jejich schopností. „Plný“ v tomto případě však neznamená „dospělý“. Počítače se budou i nadále zdokonalovat a budou dělat nové věci, které byly dřív nevídané. „Plným potenciálem“ máme na mysli pouze to, že klíčové stavební díly už jsou k dispozici, takže digitální technologie mohou mít pro společnost a ekonomiku stejný význam jako ve své době parní stroj. Zkrátka a dobře, právě se nacházíme v bodě zlomu – v bodě, ve kterém se křivka vývoje začíná výrazně zvedat – díky počítačům. Vstupujeme do druhého věku strojů.

Náš druhý závěr se týká toho, že změny způsobené digitálními technologiemi budou velice prospěšné. Směřujeme k éře, která nebude jen jiná; bude lepší, protože budeme schopni zvyšovat jak rozmanitost, tak objem naší spotřeby. Když to řekneme takto stroze v instancích ekonomiky – zní to téměř odpudivě. Kdo chce konzumovat čím dál tím víc? My však nekonzumujeme jen kalorie a benzin. Konzumujeme i informace z knih a od přátel, zábavu od hvězd a amatérů, odborné informace od učitelů a lékařů a k tomu nespočet dalších věcí, které nejsou složené z atomů. Technologie nám může přinést větší výběr a dokonce větší svobodu.

Až dojde k digitalizaci všech těchto věcí – až budou převedeny na bity, které lze uložit do počítače a poslat je po síti – získají podivné a zároveň úžasné vlastnosti. Jsou předmětem jiné ekonomiky, v níž je normou spíše hojnost než nedostatek. Jak vám ukážeme, digitální zboží se od fyzického liší a rozdíly mezi nimi jsou podstatné.

Fyzické zboží je samozřejmě stále velice důležité a většina z nás by ho ráda viděla ve větším objemu, rozmanitosti a kvalitě. Ať už chceme jíst víc nebo míň, rádi bychom jedli kvalitnější nebo rozmanitější jídla. Ať chceme či nechceme pálit více fosilních paliv, rádi bychom navštívili více míst při větším pohodlí. Počítače nám pomáhají uskutečnit tyto i další cíle. Digitalizace je zlepšování hmotného světa a tato zlepšení budou mít čím dál tím větší význam. Mezi odborníky na hospodářské dějiny převládá souhlasný názor, že „dlouhodobý nárůst vyspělé ekonomiky zcela závisí na vývoji technického pokroku“, jak praví Martin Weitzman.[12] Jak se dozvíte v dalších kapitolách, technický pokrok roste exponenciálně.

Náš třetí závěr není tak optimistický – digitalizace s sebou přinese palčivé problémy. To by samo o sobě nemělo být nijak překvapivé či znepokojivé, i ty nejprospěšnější objevy mají nepříjemné důsledky, které se musí nějakým způsobem vyřešit. Průmyslovou revoluci provázela sazemi pokrytá obloha nad Londýnem a otřesné zneužívání dětí k práci. Jaké budou jejich moderní ekvivalenty? Rapidní a postupující digitalizace pravděpodobně přinese spíše ekonomické než ekologické potíže, což bude způsobeno skutečností, že s rostoucím výkonem počítačů potřebují firmy méně pracovníků některých profesí. Jak technický pokrok postupuje vpřed, zanechá některé lidi, možná mnoho lidí, za sebou. Jak vám ukážeme, ještě nikdy nebylo výhodnější být pracovníkem s nějakými speciálními dovednostmi nebo vhodným vzděláním, protože takoví lidé dokážou používat technologie, vytvářet a ukládat hodnoty. Na druhou stranu ještě nikdy nebylo méně výhodné být pracovníkem s pouhými „obyčejnými“ dovednostmi a schopnostmi, protože počítače, roboti a další digitální technologie si tyto schopnosti a dovednosti osvojují pozoruhodně rychle.

Angličané a lidé z dalších průmyslových zemí došli po nějaké době k závěru, že některé aspekty průmyslové revoluce jsou nepřijatelné, a podnikli kroky k jejich nápravě (k tomu jim pomohlo demokratické zřízení a technický pokrok). Ve Velké Británii dětská práce už neexistuje a londýnské ovzduší dnes obsahuje méně smogu a oxidu siřičitého než ve kterékoliv době od konce šestnáctého století.[13] I výzvy digitální revoluce můžeme zvládnout, ale nejprve si musíme přesně ujasnit, o jaké výzvy vlastně jde. Je důležité diskutovat o potenciálních negativních následcích druhého věku strojů a začít dialog o tom, jak je můžeme zmírnit – jsme si jistí, že nejsou nepřekonatelné. Samy se však také nenapraví. V dalších kapitolách vám předestřeme vlastní úvahy na toto téma.

Toto je tedy kniha o druhém věku strojů, který se před námi právě teď začíná otevírat – o bodu, v němž křivku vývoje našeho hospodářství a společnosti ohýbá digitalizace. Je to bod ohybu správným směrem – hojnost namísto nedostatku, svoboda místo omezení – ale přinese s sebou i jisté obtížné výzvy a rozhodnutí.

Tato kniha je rozdělena do tří částí. První z nich obsahuje kapitoly 1 až 6 a popisujeme v ní základní charakteristiky druhého věku strojů. V těchto kapitolách naleznete mnoho příkladů nedávného technického pokroku, které vám budou připadat jako ze sci-fi románu. Vysvětlíme, proč k nim dochází dnes (počítače máme přece už několik desítek let). Dozvíte se také, proč bychom si měli být jistí, že míra a tempo rozvoje počítačů, robotů a dalších digitálních zařízení se bude v budoucnu jen zrychlovat.

Druhá část sestává z kapitol 7 až 11 a zkoumá hojnost a rozpětí, dva hospodářské následky tohoto rozvoje. Hojnost je nárůst objemu, rozmanitosti a kvality a současné snížení ceny mnoha výdobytků moderního technického pokroku. Z ekonomického hlediska je to nejlepší fakt dnešního světa. Rozpětí však není tak pozitivní – jde o rostoucí ekonomické rozdíly mezi lidmi – v majetku, příjmech, mobilitě a dalších důležitých věcech. V posledních letech rozpětí narůstalo. Takový vývoj je znepokojivý z mnoha důvodů, a pokud nezasáhneme, ve druhém věku strojů dojde k jeho prohloubení.

V poslední části – v kapitolách 12 až 15 – se zabýváme otázkou, která řešení budou v této době vhodná a účinná. Cílem našeho hospodářství by měla být maximalizace hojnosti a omezení negativních projevů rozpětí. Předneseme vám naše názory na to, jak by se tyto cíle daly nejlépe uskutečnit, a to jak v dohledné době, tak ve vzdálenější budoucnosti, až nás pokrok přivede do světa, který bude tak technicky vyspělý jako ve sci-fi příbězích. Jak zdůrazníme v další kapitole, naše dnešní rozhodnutí určí, jaký svět to bude.

02

SCHOPNOSTI NOVÝCH STROJŮ: TECHNOLOGIE UHÁNÍ MÍLOVÝMI KROKY

„Žádnou dostatečně pokročilou technologii nelze odlišit od magie.“

– ARTHUR C. CLARKE

V létě roku 2012 jsme se projeli v autě, které nemělo řidiče.

Během našeho výzkumu jsme navštívili centrálu Google a naskytla se nám možnost jízdy v jednom z autonomních aut této společnosti, které vzniklo v rámci projektu Chauffeur. Původně jsme si mysleli, že pojedeme na zadním sedadle auta, za jehož volantem nikdo nesedí. Google má však pochopitelné obavy ohledně vypouštění viditelně prázdných aut bez řidičů na silnice. Mohli by tím vylekat chodce a ostatní řidiče nebo zbytečně přitáhnout pozornost policie. Seděli jsme tedy vzadu, zatímco vepředu jeli dva členové týmu Chauffeur.

Jeden z nich pak stiskl tlačítko, kterým vůz přepnul do plně automatického režimu. Když jsme vyjeli na dálnici 101, probudilo to naši zvědavost – a pud sebezáchovy. Dálnice 101 je občas dost nepředvídatelné a bouřlivé prostředí. Je pěkná a rovná, ale provoz bývá hustý a chybí mu zjevný rytmus a řád. Vzhledem k rychlostem, jakými se jezdí po dálnicích, mohou být jakékoliv chyby při řízení vážné. Jelikož jsme se experimentu fyzicky účastnili, podobné věci nás zajímaly více než jen z intelektuálního hlediska.

Vůz fungoval dokonale. Naše projížďka byla ve skutečnosti docela nudná. Auto nezrychlovalo a nekličkovalo mezi ostatními vozidly; jelo přesně tak, jak nás to učili v autoškole. Na přenosném počítači se v reálném čase zobrazovala vizualizace všeho, co auto Googlu „vidělo“ při jízdě po dálnici – všechny blízké objekty, které jeho snímače zaznamenaly. Rozpoznalo všechna okolní vozidla, nejen ta nejbližší, a sledovalo je celou dobu nehledě na to, jak se pohybovala. Bylo to auto bez mrtvých úhlů. Jeho software si navíc byl vědom, že osobní a nákladní auta řízená lidmi slepé skvrny mají. Na obrazovce laptopu se zobrazil softwarový odhad pozice těchto mrtvých úhlů a auto se jim snažilo vyhnout.

Zírali jsme na obrazovku a nevěnovali jsme žádnou pozornost dění na dálnici. V jednom okamžiku se provoz úplně zastavil. Autonomní vůz hladce zabrzdil a zastavil v bezpečné vzdálenosti od auta před ním. Když se ostatní účastníci provozu rozjeli, naše auto se také dalo do pohybu. Výzkumníci z Googlu na předních sedadlech po celou tu dobu nepřestali mluvit a neprojevili žádné známky nervozity či zájmu o aktuální stav na dálnici. Stovky hodin strávených v samořídícím autě je přesvědčily, že vůz bez potíží zvládne pohyb v daném provozu. Než jsme dojeli zpět na parkoviště, také jsme sdíleli jejich jistotu.

Nová dělba práce

Jízda po dálnici 101 pro nás byla obzvlášť podivná, protože jsme si ještě před pár lety byli jistí, že počítače nebudou schopné řídit auta. Naši kolegové, které velice uznáváme, ve své vědecké analýze dospěli k závěru, že auta budou v dohledné budoucnosti řídit jen lidé. Z této analýzy a ze způsobu, jakým Chauffeur a podobné projekty její závěry vyvrátily, plynou důležitá ponaučení o pokroku v oblasti digitálních technologií.

Frank Levy a Richard Murnane v roce 2004 vydali knihu The New Division of Labor (Nová dělba práce).[1] Zaměřili se v ní na rozdělení lidské a digitální práce – jinými slovy, na dělbu práce mezi lidmi a počítači. Lidé by se v každém rozumném ekonomickém systému měli zaměřit na činnosti, v nichž mohou mít ve srovnání s počítači výhodu, a přenechat počítačům práci, pro kterou mají stroje lepší předpoklady. Levy a Murnane ve své knize popsali způsob, kterým můžeme jednotlivé činnosti zařadit do jedné z těchto dvou kategorií.

Před sto lety by předcházející odstavec nedával žádný smysl. Tehdy počítače byli lidé. Počítač původně nebylo označení stroje, ale název povolání. Na začátku dvacátého století se jako počítači živili lidé, nejčastěji ženy, které celý den prováděly výpočty a zanášely výsledky do tabulek. V průběhu následujících desetiletí vynálezci vytvořili stroje, které se této práce postupně ujaly. Zpočátku byly mechanické, potom elektromechanické a nakonec digitální. Dnes se málokdo, pokud vůbec někdo, živí prováděním výpočtů a zaznamenáváním výsledků. Dokonce ani v zemích s nejnižší průměrnou mzdou neexistují lidští počítači, protože strojové počítače jsou mnohem levnější, rychlejší a přesnější.

Když prozkoumáte jejich útroby, zjistíte, že počítače neslouží jen k přelouskání čísel, ale i ke zpracování symbolů. Jejich obvody se dají popsat systémem jedniček a nul, ale stejně dobře se dají vyložit jako systém „správně, nebo špatně“, „ano, či ne“, nebo jakýkoliv jiný systém symbolů. V zásadě mohou provádět celou řadu prací se symboly, od matematiky přes logiku až po zpracování jazyka. Stále však neexistují žádní digitální romanopisci, a tak lidé dál píší všechny ty knihy, které se objevují v seznamech nejprodávanějších titulů. Stejně tak jsme zatím nezautomatizovali práci podnikatelů, generálních ředitelů, vědců, zdravotních sester, pomocníků v restauracích a mnoha dalších povolání. Proč ne? Proč se jejich práce nedá zdigitalizovat tak snadno jako práce lidských počítačů?

Počítače se umí dobře řídit podle pravidel...

Těmto otázkám se Levy a Murnane věnovali ve své knize The New Division of Labor a jejich odpovědi rozhodně dávají smysl. Autoři sestavili spektrum činností spojených se zpracováním informací – úkolů, které můžeme považovat za základy veškeré znalostní práce. Na jednom konci najdeme například aritmetiku a podobné úkony, které vyžadují pouze využití dobré znalosti pravidel. Počítače se umí velice dobře řídit podle pravidel, a proto by měly dělat výpočty a podobné úlohy.

Levy a Murnane popisují i další typy znalostní práce, která se dá vyjádřit pomocí pravidel. Například osobní kreditní skóre je obecně dobrým prediktorem toho, jestli daná osoba zvládne splácet hypotéku podle plánu. Totéž platí i pro výši hypotéky ve vztahu k majetku, příjmu a zadluženosti člověka. Rozhodnutí poskytnout či neposkytnout hypotéku se tím pádem dá účinně zjednodušit na pravidlo.

Verbálně by pravidlo pro poskytování hypoték mohlo znít takto: „Pokud osoba žádá o hypotéku ve výši M a má kreditní skóre ve výši V nebo vyšší, roční příjem vyšší než I nebo celkový majetek o vyšší hodnotě než W a celkovou výši dluhů nižší než D, její žádost bude schválena.“ Vyjádříme-li podobné pravidlo počítačovým kódem, nazveme ho algoritmem. Algoritmy jsou zjednodušení; neberou a nemohou brát v potaz všechny okolnosti (třeba strýce miliardáře, který žadatele uvedl v závěti a mezi jehož koníčky patří lezení po skalách bez jištění) a ani to dělat nemohou. Algoritmy však zahrnují nejběžnější a nejdůležitější informace a obecně slouží dobře k predikci solventnosti klienta a k dalším podobným úlohám. Z toho vyplývá, že počítače můžeme používat ke schvalování hypoték a měli bychom je k tomuto účelu používat.3*

... ale neumí moc dobře rozpoznávat vzory

Na druhém konci Levyho a Murnanova spektra však leží úlohy zpracování informací, které se nedají zjednodušit na pravidla nebo algoritmy. Podle autorů tyto činnosti spoléhají na lidskou schopnost rozpoznávat vzory. Náš mozek je neobyčejně dobrý v získávání informací pomocí smyslů a následném hledání vzorů, tedy ve vyhodnocování toho, co vnímá. Tento proces však nedokážeme dost dobře popsat ani pochopit, zvlášť v případě, kdy k nám proudí velký objem informací, které se rychle mění. Jak si povšiml filozof Michael Polanyi: „Víme víc, než umíme říci.“[2] Když jde o takovou situaci, pak podle Levyho a Murnanea tyto úlohy nemůžeme svěřit počítačům, a proto zůstanou v doméně lidské pracovní síly. Autoři uvádějí jako příklad takové činnosti řízení vozidla:

Když řidič odbočuje doleva, objeví se před ním stěna obrazů a zvuků přijíždějících vozidel, semafory, výlohy obchodů, billboardy, stromy a dopravní policista. Musí použít své znalosti a odhadnout polohu všech zmíněných objektů a pravděpodobnost nebezpečí, které by mohly představovat. ... Řidič nákladního auta má jisté schéma, díky němuž pozná, co je před ním. Ale popis této znalosti a její softwarové zpracování pro takto komplikované situace jsou v současnosti neskutečně obtížné úkoly. ... Počítače nedokážou jednoduše nahradit člověka v činnostech, jako je řízení.

Tak tahle dělba se neosvědčila

Když jsme v roce 2004 přečetli The New Division of Labor, Levy a Murnane nás svými argumenty naprosto přesvědčili. Naše přesvědčení navíc utvrdily i první výsledky soutěže DARPA Grand Challenge o sestrojení vozidla bez řidiče.

Agentura DARPA (Defense Advanced Research Projects Agency) byla založena v roce 1958 (jako odpověď na vypuštění satelitu Sputnik Sovětským svazem) a jejím primárním úkolem byl vývoj technologií, které by mohly mít vojenské využití. V roce 2002 agentura ohlásila svou první velkou výzvu (Grand Challenge), která spočívala v sestrojení zcela autonomního vozidla, které by projelo 250 km dlouhý úsek v kalifornské poušti Mojave. Kvalifikací prošlo patnáct soutěžících, kteří se potom zúčastnili samotného „závodu“, jenž proběhl 13. března 2004.

Výsledky nebyly ani trochu povzbudivé. Dvě vozidla nedorazila ani ke startu, jedno se už ve startovní oblasti převrátilo a po třech hodinách závodu fungovaly pouze čtyři vozy. „Vítězný“ vůz Sandstorm z Carnegie-Mellonovy univerzity ujel 11,9 kilometru (méně než 5 procent z celé délky trati) a poté sjel z cesty při projíždění serpentiny a zasekl se u násypu. Cenu 1 milion dolarů pro vítěze nikdo nezískal a magazín Popular Science událost nazval „Debaklem DARPY v poušti“.[3]

Za pouhých pár let se však z debaklu v poušti stala „legrace na stojedničce“, kterou jsme zažili my. Google v říjnu roku 2010 oznámil na svém blogu, že jeho zcela autonomní automobily už nějakou dobu úspěšně jezdí v provozu po amerických silnicích a dálnicích. Když jsme se v létě 2012 svezli jedním z těchto aut, projekt Chauffeur už zahrnoval menší flotilu vozidel, která dohromady najezdila stovky tisíc kilometrů bez lidského zásahu a při tom došlo jen ke dvěma nehodám. K jedné z nich došlo, když vůz Chauffeur řídil člověk; druhá nastala, když do vozidla Google nabouralo na světlech zezadu jiné auto (řízené člověkem).[4] Je jisté, že existuje mnoho situací, které automobily Google nemohou zvládnout, zejména obtížnou dopravu ve městech, jízdu v terénu a také pohyb v jakékoliv lokalitě, kterou Google předem důkladně nezmapuje. Naše zkušenost na dálnici nás však přesvědčila, že jde o schůdný přístup k rozsáhlým a rostoucím každodenním situacím na vozovce.

Samořídící auta přestala být tématem science fiction a během několika málo let se stala skutečností. Nejmodernější výzkum, který vysvětloval, proč se jich v dohledné době nemůžeme dočkat, brzy překonala vyspělá věda a strojírenství, jež tyto vozy přivedly k životu, opět během pár let. Věda a strojírenství se rychle rozvinuly a z debaklu po zhruba šesti letech dospěly k triumfu.

Rozvoj autonomních vozidel nám připomíná Hemingwayův citát o tom, jak může člověk přijít o peníze: „Postupně a pak najednou.“[5] Samořídící auta nejsou anomálie; jsou součástí významného, fascinujícího vývoje. Pokrok v některých starých a složitých výzvách v oblasti počítačů, robotiky a dalších digitálních zařízení se dlouho pohyboval jen pozvolna. V posledních pár letech k němu došlo náhle – digitální zařízení se začala hnát kupředu mílovými kroky a najednou zvládala činnosti, které jim odjakživa činily potíže. Získala najednou schopnosti, které u nich nikdo v dohledné době nečekal. Podívejme se na dalších pár nedávných příkladů překvapivého technického pokroku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Předmluva

01: Velké příběhy

02: Schopnosti nových strojů: technologie uhání mílovými kroky