Vzor citace: MAISNER, M., VLACHOVÁ, B. Zákon o kybernetické bezpečnosti. Komentář. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015. 232 s.

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Maisner, Martin

Zákon o kybernetické bezpečnosti : komentář / Martin Maisner, Barbora Vlachová. – Vydání první. – Praha : Wolters Kluwer, 2015. – 232 stran

ISBN 978-80-7478-817-8 (brožováno)

351.78:004.7 * (437.3)

– kybernetická bezpečnost – Česko

– zákony

– komentáře

351 – Úkoly veřejné správy, správní opatření, legislativa [15]

Právní stav publikace je k 30. 4. 2015.

© JUDr. Martin Maisner, Ph.D., MCIArb., JUDr. Mgr. Barbora Vlachová

ISBN 978-80-7478-817-8 (brož.)

ISBN 978-80-7478-818-5 (e-pub)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Seznam zkratek

Zkratky právních předpisů

nařízení č. 432/2010 Sb.

nařízení vlády č. 432/2010 Sb., o kritériích pro určení prvku kritické infrastruktury

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

spr. řád

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

Ústava

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

úst. zák. o bezpečnosti ČR

ústavní zákon č. 110/1998 Sb., o bezpečnosti České republiky

vyhláška č. 316/2014 Sb.

vyhláška č. 316/2014 Sb., o bezpečnostních opatřeních, kybernetických bezpečnostních incidentech, reaktivních opatřeních a o stanovení náležitosti podání v oblasti kybernetické bezpečnosti (vyhláška o kybernetické bezpečnosti)

vyhláška č. 317/2014 Sb.

vyhláška č. 317/2014 Sb., o významných informačních systémech a jejich určujících kritériích

zák. o elektronických komunikacích

zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o elektronických komunikacích)

zák. o inf. systémech veř. správy

zákon č. 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy a o změně některých dalších zákonů

zák. o kyber. bezpečnosti

zákon č. 181/2014 Sb., o kybernetické bezpečnosti a o změně souvisejících zákonů (zákon o kybernetické bezpečnosti)

krizový zákon

zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon)

zák. o ochraně hosp. soutěže

zákon č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže a o změně některých zákonů (zákon o ochraně hospodářské soutěže)

zák. o ochraně utaj. informací

zákon č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

zák. o tr. odpovědnosti p. o.

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zák. o veř. zakázkách

zákon č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách

Ostatní zkratky

CERT Computer Emergency Response Team

IT information technology

NBÚ Národní bezpečnostní úřad

ÚS Ústavní soud

Seznam předpisů citovaných v komentáři1,2

ústavní zák. č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

ústavní zák. č. 110/1998 Sb., o bezpečnosti České republiky

zák. č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

zák. č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zák. č. 500/2004 Sb., správní řád

zák. č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zák. České národní rady č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zák. č. 153/1994 Sb., o zpravodajských službách České republiky

zák. č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů

zák. č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím

zák. č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv

zák. č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů

zák. č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon)

zák. č. 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy a o změně některých dalších zákonů

zák. č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže a o změně některých zákonů (zákon o ochraně hospodářské soutěže)

zák. č. 231/2001 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání a o změně dalších zákonů

zák. č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících

zákonů (zákon o elektronických komunikacích)

zák. č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

zák. č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách

zák. č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky

zák. č. 111/2009 Sb., o základních registrech

zák. č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zák. č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

nařízení vlády č. 432/2010 Sb., o kritériích pro určení prvku kritické infrastruktury

vyhláška č. 316/2014 Sb., o bezpečnostních opatřeních, kybernetických bezpečnostních incidentech, reaktivních opatřeních a o stanovení náležitosti podání v oblasti kybernetické bezpečnosti (vyhláška o kybernetické bezpečnosti)

vyhláška č. 317/2014 Sb., o významných informačních systémech a jejich určujících kritériích

[1] Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– mezinárodní smlouvy,

– právní předpisy Evropské unie,

– ústavní zákony,

– kodexy,

– ostatní právní předpisy.

[2] Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

PředmluvA

Komentář k zákonu o kybernetické bezpečnosti byl sepisován za okolností, které nejsou zcela standardní.

Většina zákonů, které jsou v legislativním procesu přijímány, reguluje oblast, která byla již v minulosti nějakým právním předpisem upravena (i když někdy poněkud odlišně nebo v podstatně menším rozsahu) V tomto případě byli však autoři postaveni před situaci, kdy se jedná o tzv. legislativní úpravu „na zelené louce“, tedy kdy se jedná o nový právní předpis v oblasti, která nebyla v minulosti takto regulována. Bylo sice možno vycházet rámcově ze směrnice EU, to však rozhodně nemůže nahradit jurisprudenci a zkušenosti z aplikace předchozí právní úpravy.

Další zásadní nevýhodou je absolutní nedostatek judikatury – s ohledem na neexistenci právního předpisu neexistují rovněž rozhodnutí soudů, které by tuto právní úpravu aplikovaly. Jak vydavatel, tak autoři měli tudíž možnost buď počkat několik let, až se příslušná judikatura vytvoří a ustálí, nebo pracovat bez ní a vycházet z teoretických zdrojů a důvodové zprávy a zaměřit prezentaci předpisů v knize na to, aby výklad základního předpisu a prováděcích předpisů měl praktický význam pro uživatele a usnadnil mu práci.

Hlavním přínosem této publikace je proto systematická a přehledná prezentace základního předpisu s prováděcími předpisy v souvislostech a na jednom místě. Tento způsob byl zvolen s ohledem na praktické užívání publikace při práci s předpisy s tím, že evropská směrnice, připojená v příloze, může napomoci k lepšímu porozumění úmyslu zákonodárce. Autoři předpokládají, že v budoucím vydání bude tato publikace rozšířena o již existující judikaturu domácí i evropskou.

Úvod: Legislativní historie zákona o kybernetické bezpečnosti – z obecné části důvodové zprávy

Vláda České republiky schválila dne 30. května 2012 svým usnesením č. 382 věcný záměr zákona o kybernetické bezpečnosti. Zároveň uložila řediteli Národního bezpečnostního úřadu povinnost zpracovat návrh zákona o kybernetické bezpečnosti a předložit jej vládě do 31. července 2013, a to se zapracovanými připomínkami Legislativní rady vlády.[1]

Definice problému a nezbytnost právní úpravy

Výrazný nárůst používání informačních technologií v současném světě vede na jedné straně k vytvoření informační společnosti, urychlení komunikace a velkému rozvoji služeb, a tím celé společnosti. Závislost společnosti a jejího fungování na informačních technologiích rapidně narůstá, a to ve všech oblastech (nejedná se pouze o služby informační společnosti, jako je internetový obchod, ale i o fungování informačních systémů, na jejichž správné funkci je závislá celá řada základních služeb, jako například řízení dopravy, přenos energií, výkon veřejné moci apod.). Se vzrůstající závislostí společnosti na informačních technologiích pak ale na straně druhé vzrůstá i riziko zneužívání těchto technologií nebo útoky na tyto technologie, které mají rozsáhlé dopady do činnosti subjektů, které s nimi pracují, a potencionálně mohou vést ke značným škodám.

Obecným trendem v celém světě je kvalitní ochrana těchto informačních technologií před zásahy, které mohou ohrozit jejich chod. Cílené útoky proti informačním technologiím jsou celosvětovým fenoménem a jejich dopad způsobuje rozsáhlé ekonomické škody ve veřejném i v soukromém sektoru a současně jsou schopny vyvolat negativní politické důsledky, a to jak v národním měřítku, tak v měřítku globálním. V případech, kdy je útok veden proti prvkům kritické infrastruktury, může být v konečném důsledku ohrožena bezpečnost nebo samotná existence státu.

Útoky proti informačním technologiím jsou stále sofistikovanější a komplexnější. Ze sféry přímého ekonomického prospěchu individuálních útočníků se útoky přesouvají do oblasti organizované kybernetické průmyslové špionáže a kybernetického terorismu. Útočníci se stále více zaměřují na prvky kritické infrastruktury, jako jsou energetické systémy, produktovody, zdravotnické informační systémy a informační systémy veřejné správy.

S ohledem na fakt, že kybernetický prostor nezná hranic, a není tedy otázkou teritoriální, je nutné útoky na informační technologie řešit z pohledu mezinárodního společenství a s ohledem na závazky České republiky vůči státům Organizace Severoatlantické smlouvy (dále jen „NATO“) a Evropské unie (dále jen „EU“). V rámci mezinárodní regulace tohoto fenoménu je vyvíjen na Českou republiku tlak, aby problematiku ochrany kybernetického prostoru řešila formou závazné právní regulace.

Zajištění kybernetické bezpečnosti státu je jednou z klíčových výzev současné doby. Lisabonský summit NATO uskutečněný v roce 2010 mimo jiné zdůraznil nutnost řešení této problematiky jak na mezinárodní úrovni, tak i na úrovni národní. Bezhraničnost a všudypřítomnost kybernetických hrozeb vyžaduje intenzivní mezinárodní spolupráci a také intenzivní úsilí při zajišťování kybernetické bezpečnosti jednotlivých států.

Evropská unie rovněž reflektuje narůstající potřebu zajištění ochrany kybernetického prostoru. Za tímto účelem byla vypracována Strategie kybernetické bezpečnosti Evropské unie: Otevřený, bezpečný a chráněný kyberprostor, kterou předložila Vysoká představitelka Evropské unie pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku. Současně s tímto dokumentem Evropská komise předložila dne 7. 2. 2013 návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o opatřeních k zajištění vysoké společné úrovně bezpečnosti sítí a informací v Unii.

Návrh směrnice vyžaduje, aby každý členský stát přijal národní strategii pro bezpečnost sítí a informací, jmenoval vnitrostátní orgán odpovědný za bezpečnost sítí a informačních systémů a zřídil skupinu pro reakci na počítačové hrozby, tzv. CERT (Computer emergency response team). Návrh dále požaduje, aby odpovědné vnitrostátní orgány spolupracovaly v rámci sítě umožňující bezpečnou a efektivní spolupráci včetně koordinované výměny informací, odhalování incidentů a reakcí na úrovni EU. Směrnice počítá s ukládáním povinností subjektům regulace, kterými budou orgány veřejné správy a tzv. hospodářské subjekty definované směrnicí[2].

Podle návrhu výše uvedené směrnice budou členské státy povinny zajistit, aby jejich orgány veřejné správy a hospodářské subjekty přijaly vhodná technická a organizační opatření k řízení bezpečnosti rizik jejich sítí a informačních systémů. Tato opatření by přitom měla vycházet z norem, respektive specifikací týkajících se bezpečnosti sítí a informací, které budou uvedeny v seznamu norem vypracovaným Evropskou komisí. Návrh směrnice dále předpokládá, že orgány veřejné správy a hospodářské subjekty budou povinny oznamovat odpovědnému orgánu incidenty, které budou mít významný dopad na bezpečnost jimi poskytovaných základních služeb. Vnitrostátní odpovědný orgán by pak měl disponovat prováděcími a donucovacími pravomocemi spočívajícími zejména v oprávnění vydávat závazné pokyny orgánům veřejné správy a hospodářským subjektům a v oprávnění požadovat od těchto subjektů informace potřebné k posouzení bezpečnosti jejich sítí a informačních systémů.

Předmětný návrh směrnice byl předložen Evropskému parlamentu a Radě dne 7. 2. 2013. První jednání na úrovni Rady k návrhu výše uvedené směrnice proběhlo 11. dubna 2013. S ohledem na obecnost návrhu předmětné směrnice lze proto předpokládat, že shora uvedené základní povinnosti členských států a regulovaných subjektů mohou doznat změn. Návrh směrnice nyní postupuje v rámci legislativního procesu a oprávněné subjekty k ní vznesly řadu pozměňovacích návrhů. Návrh směrnice v původním znění je přílohou č. 1 k této publikaci.

Oblast kybernetické bezpečnosti je a bude jedním z určujících aspektů bezpečnostního prostředí České republiky. Všechny vyspělé země, mezi něž Česká republika bezesporu patří, jsou již zcela závislé na správném fungování informačních a komunikačních systémů. Tyto systémy podmiňují vznik a rozvoj konkurenceschopné společnosti založené na využívání vyspělých technologií a správnou funkci informační společnosti. Služby informační společnosti a související zařízení a činnosti jsou jedním z nejdynamičtěji se rozvíjejících sektorů každé moderní ekonomiky, na jejichž fungování závisí ekonomický úspěch řady podnikatelských subjektů a do jisté míry i kvalita života všech občanů. Bezpečnost kybernetického prostoru každé země se stává hodnoticím kritériem pro investory a významně ovlivňuje konkurenceschopnost dané země.

V době, v níž se stále větší část ekonomické aktivity přesouvá do prostředí internetu a roste procento hrubého domácího produktu, které je závislé na správném fungování technologií, lze konstatovat, že investice do kybernetické bezpečnosti je adekvátním a odůvodněným nákladem pro prevenci, resp. snížení rizika častých a rozsáhlých útoků a incidentů výrazně oslabujících či negujících ekonomické, politické, kulturní a další přínosy rozvoje elektronické sféry.

Je zřejmé, že nejen ekonomické aktivity se přesouvají do kybernetického prostoru. Vznikem sociálních sítí, herních sítí a zájmových sítí se z nejznámější části kybernetického prostoru, z internetu, stává významný celospolečenský jev, jehož prostřednictvím lze společnost výrazně pozitivně nebo i negativně ovlivňovat.

V České republice se ochrana kybernetického prostoru řeší především prostřednictvím osob soukromého práva bez regulace, prostřednictvím partikulárních pracovišť.

Dále bylo na základě usnesení vlády č. 781 ze dne 19. října 2011 zřízeno Národní centrum kybernetické bezpečnosti jako součást NBÚ. Předmětné usnesení vlády uložilo řediteli NBÚ vybudovat do konce roku 2015 nejen plně funkční Národní centrum kybernetické bezpečnosti, ale i vládní koordinační místo pro okamžitou reakci na počítačové incidenty, tzv. vládní CERT, který bude součástí Národního centra kybernetické bezpečnosti, tj. součástí NBÚ. Soukromoprávní pracoviště často řeší případné útoky na informační technologie ad hoc. Proto je nezbytné, aby existovala pracoviště, která by útoky řešila z centralizované úrovně a následně by postiženým subjektům poskytovala kvalifikovaná doporučení. Poznatky o útocích, které již byly řešeny, pak mohou být následně poskytovány dalším postiženým subjektům. Tyto subjekty je tak nebudou muset řešit samostatně, čímž se sníží jejich náklady na odvracení a řešení kybernetických útoků.

Potřebu efektivní spolupráce mezi vládním CERT, soukromoprávními pracovišti řešícími kybernetické útoky a postiženými subjekty potvrdily kybernetické útoky typu DDoS[3] z počátku března roku 2013 (4. – 7. 3. 2013). Předmětem těchto útoků byly zpravodajské servery, bankovní a finanční instituce, včetně České národní banky a Pražské burzy cenných papírů a internetové stránky některých mobilních operátorů. Útoky směřovaly převážně na osoby soukromého práva, které pravděpodobně nebudou primárně podléhat regulaci návrhu zákona, a dále na informační systémy, z nichž pouze některé budou prvky kritické informační infrastruktury. NBÚ se společně se soukromoprávními pracovišti podílel na analýze tohoto útoku. V rámci zjišťování informací důležitých k rozboru DDoS útoku vyvstala potřeba spolupráce nejen s postiženými subjekty, ale i s poskytovateli služeb elektronických komunikací a se subjekty zajišťujícími sítě elektronických komunikací, kteří za trvajícího DDoS útoku jako jediní disponovali údaji o provozu napadeného serveru. Rozdílnými informacemi potřebnými k řešení kybernetického bezpečnostního incidentu tak disponovalo několik různých subjektů. Pro jeho řešení je přitom nezbytná rychlá a efektivní spolupráce, jakož i možnost sdílení potřebných údajů mezi NBÚ, soukromoprávními pracovišti řešícími kybernetické subjekty, subjekty postiženými kybernetickým útokem a poskytovateli služeb elektronických komunikací a subjekty zajišťujícími sítě elektronických komunikací. Mantinely této spolupráce pak musí být s ohledem na postavení NBÚ jakožto státního orgánu a charakter údajů předávaných mezi zainteresovanými subjekty upraveny zákonnou normou.

V oblasti veřejné správy neexistuje jednotný způsob stanovení bezpečnostních standardů, které by minimalizovaly potencionální škody vzniklé z kybernetických útoků. Rovněž chybí systém prevence a včasného varování před těmito útoky. V souvislosti s probíhající elektronizací veřejné správy je hrozba kybernetických útoků stále aktuálnější a je zcela nezbytné přijmout opatření, která by státu umožňovala reagovat na tuto celospolečenskou hrozbu z centrální pozice, tak jak to odpovídá zahraničním zkušenostem se závažnými útoky. Osoby soukromého práva, které provozují systémy nebo technologie, které jsou důležité pro kritickou infrastrukturu, mají sice v převážné většině zavedeny bezpečnostní standardy, které vychází ze standardů ISO/IEC 20000 a ISO/IEC 27000, avšak ve vztahu k těmto subjektům stát v současné době nedisponuje žádnou pravomocí, v rámci níž by mohl přijmout opatření k odvracení kybernetických útoků.

Vzhledem k tomu, že státní moc lze uplatňovat výlučně na základě a v mezích zákona a soukromoprávním subjektům lze ukládat povinnosti jen zákonem, je třeba regulaci oblasti kybernetické bezpečnosti provést zákonem, s podrobným rozdělením povinností subjektů, které jsou primárně důležité pro chod státu, a subjektů ostatních, vymezením rolí subjektů dotčených veřejnoprávní regulací a sjednocením pojmů užívaných v oblasti kybernetické bezpečnosti.

Nezbytnost právní úpravy je nutno řešit jednak vzhledem k materii společenské otázky, která je předmětem právní regulace, a dále pak vzhledem k nezbytnosti pokrytí této společenské otázky specifickou právní regulací. Je tedy třeba k odůvodnění navrhované právní úpravy odpovědět kladně na otázku, zda předmětný fenomén představuje aktuální společenský problém a rovněž je nutno odpovědět i na otázku, zda nestačí tento fenomén pokrýt stávajícími společenskými nástroji (tj. zda se společnost s tímto fenoménem nedokáže vypořádat bez regulatorního působení státu).

Ze shora uvedených vnějších a vnitřních důvodů pro regulaci fenoménu kybernetické bezpečnosti formou navrhované právní úpravy vyplývají tři základní problémové okruhy, jejichž řešení je na národní úrovni nezbytné, a to:

1.Ochrana existence a funkčnosti prostředí tvořeného informačními systémy a službami a sítěmi elektronických komunikací tak, aby v něm mohly subjekty pod jurisdikcí České republiky realizovat své právo na informační sebeurčení.

2.Ochrana existence a funkčnosti prostředí tvořeného informačními systémy a službami a sítěmi elektronických komunikací tak, aby kybernetické bezpečnostní incidenty nemohly ohrozit fungování základních společenských funkcionalit chráněných nedistributivními právy České republiky.

3.Ochrana existence a funkčnosti prostředí tvořeného informačními systémy a službami a sítěmi elektronických komunikací tak, aby nebyla národní kybernetická infrastruktura zneužitelná k útokům mimo Českou republiku.

Vzhledem k tomu, že jednotlivé informační a komunikační systémy včetně systémů kritického významu mají různé správce a fungují v různých právních režimech, nelze docílit jejich koordinovaného zabezpečení na národní úrovni jinak než prostřednictvím činnosti státu – žádný jednotlivý orgán veřejné moci, soukromé ani akademické sdružení nebo jiný spolek totiž nepokrývá tyto součásti v jejich souhrnu a není zde tak subjekt, který by mohl zajistit jejich koordinovanou ochranu před kybernetickými bezpečnostními incidenty. Úloha státu je tedy v tomto případě podobně jako v ostatních oblastech bezpečnostní politiky unikátní a nenahraditelná.

Při zajišťování kriticky důležitých společenských informačních funkcionalit nebo při zajišťování významných činností veřejné správy nelze spoléhat či pasivně čekat na to, že se všechny subjekty, jejichž činnost je pro fungování těchto systémů kriticky důležitá, vzájemně dohodnou na koordinovaném postupu nebo na jednotných pravidlech vzájemné spolupráce. Samoorganizační řešení spoléhající jen na aktivní prozíravost všech zúčastněných by totiž nikdy nebylo úplné a ve svém důsledku by tak mělo charakter provizoria do momentu, než fakticky nastane bezpečnostní problém natolik závažný, aby všechny zúčastněné donutil aktivně spolupracovat (přičemž lze dokonce pochybovat o tom, že i pak by iniciativní řešení zahrnulo všechny rizikové faktory).

Popis existujícího právního stavu v oblasti kybernetické bezpečnosti

V současné době není problematika kybernetické bezpečnosti specificky řešena českým právním řádem. Dílčí aspekty ochrany České republiky před kybernetickými útoky jsou předmětem následujících právních předpisů, usnesení vlády a nadnárodních koncepčních dokumentů:

Ústavní pořádek České republiky

−ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění pozdějších předpisů,

−Listina základních práv a svobod,

−ústavní zákon č. 110/1998 Sb., o bezpečnosti České republiky.

Zákony

−zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů,

−zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů,

−zákon č. 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy, ve znění pozdějších předpisů,

−zákon č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti a o změně některých zákonů (zákon o některých službách informační společnosti), ve znění pozdějších předpisů,

−zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích, ve znění pozdějších předpisů,

−zákon č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti, ve znění pozdějších předpisů,

−zákon č. 69/2006 Sb., o provádění mezinárodních sankcí, ve znění pozdějších předpisů,

−zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů,

−zákon č. 111/2009 Sb., o základních registrech, ve znění pozdějších předpisů,

−zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim.

Prováděcí předpisy

−nařízení vlády č. 522/2005 Sb., kterým se stanoví seznamy utajovaných informací, ve znění nařízení vlády č. 240/2008 Sb.,

−nařízení vlády č. 432/2010 Sb., o kritériích pro určení prvku kritické infrastruktury,

−vyhláška č. 523/2005 Sb., o bezpečnosti informačních a komunikačních systémů a dalších elektronických zařízení nakládajících s utajovanými informacemi a o certifikaci stínicích komor, ve znění vyhlášky č. 453/2011 Sb.,

−vyhláška č. 529/2006 Sb., o požadavcích na strukturu a obsah informační koncepce a provozní dokumentace a o požadavcích na řízení bezpečnosti a kvality informačních systémů veřejné správy (vyhláška o dlouhodobém řízení informačních systémů veřejné správy),

−vyhláška 357/2012 Sb., o uchovávání, předávání a likvidaci provozních a lokalizačních údajů.

Usnesení vlády

−usnesení vlády České republiky ze dne 18. června 2007 č. 677 o Akčním plánu plnění opatření Národní strategie informační bezpečnosti České republiky,

−usnesení vlády České republiky ze dne 20. července 2011 č. 564 o Strategii pro oblast kybernetické bezpečnosti České republiky na období 2011–2015,

−usnesení vlády České republiky ze dne 19. října 2011 č. 781 o ustavení Národního bezpečnostního úřadu gestorem problematiky kybernetické bezpečnosti a zároveň národní autoritou pro tuto oblast,

−usnesení vlády České republiky ze dne 23. května 2012 č. 364 o Strategii pro oblast kybernetické bezpečnosti České republiky na období let 2012 až 2015 a Akčním plánu opatření ke Strategii pro oblast kybernetické bezpečnosti České republiky na období let 2012 až 2015,

−usnesení vlády České republiky ze dne 30. května 2012 č. 382 k návrhu věcného záměru zákona o kybernetické bezpečnosti.

Primární právo EU

−Listina základních práv Evropské unie.

Směrnice Evropského parlamentu a Rady

−1999/5/ES o rádiových zařízeních a telekomunikačních koncových zařízeních a vzájemném uznávání jejich shody,

−2000/31/ES o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (směrnice o elektronickém obchodu),

−2002/20/ES o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (autorizační směrnice), ve znění směrnice 2009/140/ES,

−2002/21/ES o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice), ve znění směrnice 2009/140/ES,

−2002/58/ES o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví elektronických komunikací,

−2006/24/ES o uchovávání údajů vytvářených nebo zpracovávaných v souvislosti s poskytováním veřejně dostupných služeb elektronických komunikací nebo veřejných komunikačních sítí,

−2008/114/ES o určování a označování evropských kritických infrastruktur a o posouzení potřeby zvýšit jejich ochranu.

Nařízení Evropského parlamentu a Rady

−460/2004/ES o zřízení Evropské agentury pro bezpečnost sítí a informací ve znění nařízení č. 1007/2008,

−1077/2011/ES, kterým se zřizuje Evropská agentura pro provozní řízení rozsáhlých informačních systémů v prostoru svobody, bezpečnosti a práva.

Rozhodnutí Rady

−92/242/EHS o bezpečnosti informačních systémů,

−2011/292/EU o bezpečnostních pravidlech na ochranu utajovaných informací EU.

Jiné dokumenty EU

−KOM/2000/890 o vytvoření bezpečnější informační společnosti zdokonalením bezpečnosti informační infrastruktury a bojem proti počítačovým trestným činům,

−KOM/2001/298 Bezpečnost sítí a informací – návrh evropského postoje,

−KOM/2006/251 Strategie pro bezpečnou informační společnost – „Dialog, partnerství a posílení účasti“,

−KOM/2006/688 boj proti spamu a špionážnímu a škodlivému softwaru,

−KOM/2007/267 k obecné politice v boji proti počítačové kriminalitě,

−KOM/2009/149 o ochraně kritické informační infrastruktury – „Ochrana Evropy před rozsáhlými počítačovými útoky a narušením: zvyšujeme připravenost, bezpečnost a odolnost“,

−KOM/2010/245 Digitální agenda pro Evropu,

−KOM/2010/673 Strategie vnitřní bezpečnosti Evropské unie: pět kroků směrem k bezpečnější Evropě,

−KOM/2011/163 o ochraně kritické informační infrastruktury – „Dosažené výsledky a další kroky: směrem ke globální kybernetické bezpečnosti“.

−2002/465/JHA o společných vyšetřovacích týmech,

−2002/C 43/02 o společném postoji a specifických činnostech v oblasti bezpečnosti sítí a informací,

−2003/C48/01 o evropském postoji vůči kultuře bezpečnosti sítí a informací,

−2005/222/SVV o útocích proti informačním systémům,

−2009/C62/05 o společné pracovní strategii a konkrétních opatřeních v oblasti boje proti počítačové trestné činnosti,

−2009/C321/01 o společném evropském přístupu k bezpečnosti sítí a informací.

Dokumenty Rady Evropy

−Úmluva Rady Evropy č. 185 o kybernetické kriminalitě,

−Úmluva Rady Evropy č. 196 o prevenci terorismu,

−doporučení Parlamentního shromáždění č. 1706 (2005) o médiích a terorismu doporučení Parlamentního shromáždění č. 1565 (2007) jak předcházet kybernetické kriminalitě proti státním orgánům v členských a pozorovatelských státech,

−doporučení Rady ministrů CM/Rec(2011)8E ze dne 21. září 2011 o ochraně a podpoře univerzality, integrity a otevřenosti internetu,

−doporučení Rady ministrů CM/Rec(2008)6E ze dne 26. března 2008 o prostředcích podpory respektu ke svobodě projevu a právu na informace ve vztahu k internetovým filtrům,

−doporučení Rady ministrů Rec(2001)8E ze dne 5. září 2011 o samoregulaci vzhledem ke kybernetickému obsahu (samoregulace a ochrana uživatele před protiprávním a škodlivým obsahem v nových informačních a komunikačních službách),

−doporučení Rady ministrů Rec(95)13E ze dne 11. září 1995 k problémům trestního práva procesního v souvislosti s informačními technologiemi,

−deklarace Rady ministrů Decl-21.09.2011_2E ze dne 21. září 2011 o principech internet governance,

−deklarace Rady ministrů Decl-28.05.2003E ze dne 28. května 2003 o svobodě komunikace na internetu,

−doporučení Valného shromáždění 1670 (2004) Internet a právo,

−deklarace Rady ministrů Decl-07.12.2011_2E ze dne 7. prosince 2011 o ochraně svobody projevu a svobody shromažďování vzhledem k soukromě provozovaným internetovým platformám a poskytovatelům online služeb.

Jiné dokumenty mezinárodních organizací

−Akční plán Evropské unie pro boj s terorismem (INI/2004/2214); Evropský parlament,

−Bezpečnost informačních systémů a sítí: Směrem ke kultuře bezpečnosti; OBSE,

−zpráva zvláštního zpravodaje k otázkám podpory a ochrany práva na svobodu projevu č. A/HRC/17/27; OSN,

−rozhodnutí Rady ministrů OBSE č. 3/2004 O boji proti používání Internetu pro účely terorismu ze dne 7. prosince 2004,

−Akční plán zemí G8 pro potírání „high-tech” zločinu.

Poziční a koncepční dokumenty veřejné správy České republiky

Vzhledem k tomu, že doposud v České republice chybí komplexní specifická úprava práv a povinností na úseku kybernetické bezpečnosti, byla potřeba ochrany České republiky před kybernetickými útoky doposud řešena zejména prostřednictvím následujících vládních koncepčních dokumentů, iniciativ soukromého a akademického sektoru a kooperativních aktivit technického charakteru s různou mírou zapojení státu:

Aktualizovaná koncepce boje proti organizovanému zločinu (2000)[4]. Tento dokument uložil Ministerstvu vnitra mimo jiné „průběžně koncepčně řešit potírání organizovaných zločineckých aktivit v oblasti informačních technologií“.

Koncepce boje proti trestné činnosti v oblasti informačních technologií (2001)[5] byla přijata v souladu s povinnostmi uloženými Ministerstvu vnitra Aktualizovanou koncepcí boje proti organizovanému zločinu a představovala první podstatnější dokument, který obsahuje snahu o zajištění kybernetické bezpečnosti. Její Harmonogram opatření ukládá odboru bezpečnostní politiky Ministerstva vnitra ve spolupráci s dalšími organizačními celky a Policií České republiky za úkol mimo jiné:

−Zajistit podmínky pro další rozvoj (včetně materiálního a personálního posilování) struktur, přímo zapojených do potírání informační kriminality.

−Rozšiřovat a podporovat spolupráci policejních orgánů se zpravodajskými službami a nevládními neziskovými subjekty zabývajícími se problematikou boje proti některým aspektům informační kriminality.

−Vypracovat principy plánu ochrany státních a některých strategicky důležitých nestátních informačních systémů.

−Vypracovat projekt hlásného systému pro trestnou činnost v oblasti informačních technologií.

−Iniciovat vznik a podporovat činnosti skupiny typu CERT jako nevládního sdružení kvalifikovaných odborníků informujících ostatní profesionály o bezpečnostních problémech a reagujících na probíhající útoky.

−Vypracovat projekt vzdělávání a doškolování orgánů činných v trestním řízení, s důrazem na objasňování trestné činnosti v oblasti informačních technologií (včetně přípravy výukových materiálů).

−Vyvíjet a zavádět forenzní standardy pro vyhledávání a ověřování elektronických dat při kriminálním vyšetřování a trestním řízení.

−Podporovat nezávislou výzkumnou, publicistickou a dokumentaristickou činnost, zabývající se kybernetickými incidenty.

−Provádět osvětu a propagaci náležitého chování nejširší i odborné veřejnosti, související s bojem proti informační kriminalitě.

−Sledovat aktivity mezinárodních a nadnárodních organizací v oblasti boje proti trestné činnosti v oblasti informačních technologií. Aktivně se zúčastňovat mezinárodních akcí, týkajících se boje proti informační kriminalitě.

Státní informační a komunikační politika e-Česko 2006 (2004)[6] byla schválena v souvislosti s očekávaným vstupem České republiky do Evropské unie a za cíl si stanovila definovat „hlavní zásady a principy, které vláda hodlá uplatňovat při dalším rozvoji informační společnosti v České republice“. Mimo jiné stanovil čtyři prioritní oblasti Státní informační a komunikační politiky, přičemž jednou z nich jsou dostupné a bezpečné komunikační služby. V oblasti bezpečnosti elektronických komunikací si pak vláda stanovila za cíl aktivně podporovat zajištění bezpečnosti komunikační infrastruktury uvnitř státu a u bezpečnostních řešení, která mají mít oporu v zákoně, závazně specifikovat parametry, vlastnosti a podmínky, kterých musí dosahovat. I na základě tohoto dokumentu byly vytvořeny další strategické dokumenty týkající se informačních systémů v České republice zpracovávány s cílem posílení informační bezpečnosti v oblasti komunikační a informační infrastruktury České republiky a v souladu s § 4 odst. 1 písm. b) zákona č. 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy.

Národní strategie informační bezpečnosti České republiky (2005)[7] stanovila úkoly v oblasti vytváření důvěryhodných informačních a komunikačních systémů v podmínkách České republiky. Cíle této strategie jsou mimo jiné „zlepšení řízení informační bezpečnosti a řízení rizik“, „rozvoj znalostí o informační bezpečnosti“, „podpora národní a mezinárodní spolupráce v oblasti informační bezpečnosti“. Za účelem jejich dosažení jsou pak stanovena následující opatření:

−Zavedení nejlepší praxe (best practice) do systémů řízení informační bezpečnosti.

−Soustavné monitorování hrozeb.

−Realizace systému včasného varování a reakce (součástí tohoto opatření je také úkol ustavit národní centrum pro řízení, monitoring a analýzu bezpečnostního prostředí informačních a komunikačních systémů České republiky).

−Monitorování účinnosti navržených protiopatření.

−Zlepšení informační bezpečnosti orgánů veřejné správy.

−Ochrana kritické informační infrastruktury státu.

−Zvyšovat povědomí o informační bezpečnosti, bezpečnostních rizicích a možnostech obrany u občanů, subjektů komerční a nekomerční sféry a orgánů veřejné správy.

−Zavést školicí a vzdělávací programy.

−Podpořit celkový program národního povědomí o informační bezpečnosti.

−Zvýšit efektivnost školicích programů.

−Zvýšit povědomí uživatelů o důležitosti užívání bezpečnostně certifikovaných výrobků a služeb z oboru informačních a komunikačních technologií.

−Realizace efektivní spolupráce a koordinace na národní úrovni.

−Realizace aktivní mezinárodní spolupráce.

−Zlepšení spolupráce při národní obraně proti informačním hrozbám.

Na tento dokument navazuje Akční plán realizace opatření Národní strategie informační bezpečnosti České republiky a návrh nařízení vlády k realizaci úkolů stanovených Národní strategií informační bezpečnosti České republiky ze strany orgánů a organizací veřejné správy a subjektů kritické infrastruktury.

Současně v usnesení vlády České republiky ze dne 16. listopadu 2005 č. 1466 o Národním akčním plánu boje proti terorismu (aktualizované znění pro léta 2005 až 2007), je v oblasti kybernetické bezpečnosti definován úkol vytvořit komplexní dokument, který by zmapoval problematiku kybernetických hrozeb z hlediska bezpečnostních zájmů České republiky.

Akční plán realizace opatření Národní strategie informační bezpečnosti České republiky (2007)[8] navazoval na Národní strategii informační bezpečnosti České republiky a definoval konkrétní úkoly, které měly směřovat k zajištění informační bezpečnosti v České republice. Mimo jiné byla stanovena následující opatření:

Realizace systému včasného varování a reakce. Ustanovení národního centra pro řízení, monitoring a analýzu bezpečnostního prostředí informačních a komunikačních systémů České republiky. Ustanovení pracoviště typu CERT s národní gescí.

Realizace aktivní mezinárodní spolupráce. Zapojit se do vytváření národních a mezinárodních pozorovacích a varovných sítí, které dokážou odhalit a zabránit elektronickým útokům v době vzniku. Zajištění uvedených činností prostřednictvím ustanovení pracoviště typu CERT s národní gescí.

Zřízení Meziresortní koordinační rady pro oblast kybernetické bezpečnosti (2010)[9]. Dne 15. března 2010 přijala vláda České republiky usnesení č. 205 o řešení problematiky kybernetické bezpečnosti České republiky. V tomto usnesení stanovila gestorem problematiky kybernetické bezpečnosti a zároveň národní autoritou pro tuto oblast Ministerstvo vnitra, kterému mimo jiné uložila zřídit Meziresortní koordinační radu pro oblast kybernetické bezpečnosti. Ta měla být hlavním koordinačním orgánem pro oblast kybernetické bezpečnosti v České republice, přičemž jejím cílem byla především podpora výkonu gesční a koordinační role Ministerstva vnitra v oblasti kybernetické bezpečnosti vyžadující součinnost státních institucí. Rada měla plnit zejména tyto úkoly:

−koordinovat činnost státních institucí v oblasti kybernetické bezpečnosti a přispívat k zajištění plnění úkolů meziresortní povahy;

−koordinovat státní instituce při plnění úkolů v oblasti kybernetické bezpečnosti, které vyplývají z členství České republiky v mezinárodních organizacích, a koordinovat zastupování České republiky v mezinárodních organizacích a v dalších zahraničních aktivitách souvisejících s kybernetickou bezpečností;

−vyžadovat od státních institucí zastoupených v koordinační radě nezbytnou součinnost při plnění úkolů v oblasti kybernetické bezpečnosti;

−aktivně vytvářet podmínky pro hladké fungování spolupráce mezi svými členy;

−řešit aktuální otázky kybernetické bezpečnosti a předkládat odborné návrhy a doporučení ministru vnitra a jeho prostřednictvím podle potřeby vládě;

−sledovat plnění závěrů z jednání koordinační rady jejími členy;

−shromažďovat, analyzovat a vyhodnocovat údaje o stavu zajištění kybernetické bezpečnosti poskytované členy koordinační rady;

−připravovat návrh zprávy o stavu zajištění kybernetické bezpečnosti České republiky, která měla být pravidelně předkládána ministrem vnitra vládě jako výchozí dokument, který měl stanovovat priority a z nich vyplývající úkoly v oblasti kybernetické bezpečnosti pro nadcházející období;

−spolupracovat s externími odbornými subjekty a využívat jejich výstupů v zájmu zajišťování kybernetické bezpečnosti České republiky.

Meziresortní koordinační rada pro oblast kybernetické bezpečnosti byla po přechodu gesce nad oblastí kybernetické bezpečnosti na NBÚ zrušena usnesením vlády České republiky ze dne 19. října 2011 č. 781.

Memorandum o Computer Security Incident Response Team (CSIRT) České republiky se sdružením CZ.NIC (2010 a 2012)[10]. V České republice existuje řada etablovaných i neformálních týmů typu CSIRT/CERT, které mají zkušenosti s útoky, tyto informace navzájem sdílí a kvalifikaci prokázaly zařazením do mezinárodních struktur. Tyto týmy v rámci České republiky kooperují na půdě pracovní skupiny CSIRT.CZ, která je koordinovaná sdružením CZ.NIC. Podpisem Memoranda o Computer Security Incident Response Team (CSIRT) České republiky došlo k dohodě Ministerstva vnitra a sdružení CZ.NIC, že sdružení CZ.NIC převezme agendu národního Computer security incident response teamu České republiky (CSIRT.CZ). CSIRT.CZ se má zejména podílet na řešení incidentů týkajících se kybernetické bezpečnosti v sítích provozovaných v České republice, poskytovat při řešení incidentů koordinační pomoc koncovým uživatelům, shromažďovat a vyhodnocovat data o oznámených incidentech, má také působit jako Point of Contact pro oblast informačních technologií a zajišťovat osvětu a vzdělávání v oblasti kybernetické bezpečnosti. Předpokládá se spolupráce s ostatními pracovišti typu CERT jak na národní, tak i na mezinárodní úrovni.

V roce 2012 nahradilo tento dokument nové dočasné Memorandum o CERT/CSIRT České republiky uzavřené mezi CZ.NIC a NBÚ s platností 1. 4. 2012 – 31. 12. 2012. Součástí memoranda je závazek CZ.NIC vykonávat funkce národního CERT/CSIRT týmu a rovněž plnit funkce vládního CERT týmu (to nejdéle do 31. 8. 2012). Fungování národního CERT/CSIRT na základě tohoto memoranda bylo ze strany NBÚ průběžně vyhodnocováno a získané zkušenosti budou využity při konstrukci a uzavírání veřejnoprávní smlouvy podle navrhované právní úpravy.

Toto dočasné memorandum bylo nahrazeno novým Memorandem o Computer Emergency Response Team / Computer Security Incident Response Team České republiky uzavřeným mezi CZ.NIC a NBÚ dne 12. 12. 2012. Memorandum nabylo účinnosti 1. 1. 2013 a platnosti pozbude 31. 12. 2015. Na základě tohoto memoranda bude sdružení CZ.NIC dále budovat a rozvíjet agendu národního „Computer Incident Security Response Team České republiky (CSIRT.CZ). CSIRT.CZ se bude jako národní tým podílet na řešení incidentů týkajících se kybernetické bezpečnosti v sítích provozovaných v České republice, bude poskytovat koordinační a metodickou pomoc při řešení incidentů a shromažďovat a vyhodnocovat data o oznámených incidentech. CSIRT.CZ bude rovněž působit jako národní Point of Contact pro oblast informačních technologií a jako centrum vzdělávání a šíření osvěty v oblasti kybernetické bezpečnosti. Při své činnosti by měl CSIRT.CZ úzce spolupracovat s NBÚ, respektive s vládním CERT, jakož i s dalšími CERT/CSIRT týmy na národní i mezinárodní úrovni.

Strategie pro oblast kybernetické bezpečnosti České republiky na období 2011–2015 (2011)[11] navazuje na Bezpečnostní strategii České republiky a definuje záměry České republiky v oblasti kybernetické bezpečnosti. Za cíl si Strategie stanovila především ochranu před hrozbami, kterým jsou informační a komunikační systémy vystaveny, a snížení potenciálních škod způsobených v případě útoků na tyto informační a komunikační systémy. Tohoto cíle má být dosaženo prostřednictvím následujících opatření:

−Vytvoření legislativního rámce, který by měl zejména vymezit činnosti jednotlivých orgánů při koordinaci postupu veřejné moci v oblasti kybernetické bezpečnosti. Legislativními nástroji má být zejména dosaženo zajištění kybernetické bezpečnosti České republiky při respektování ústavou zaručených práv, a to tak, aby byla zajištěna prevence, detekce reakce a opatření vedoucí k potírání kybernetické kriminality. Předpokládá se také nastavení pravidel pro spolupráci se soukromým sektorem.

−Zajištění posilování kybernetické bezpečnosti kritické infrastruktury a v informačních systémech veřejné správy zejména prostřednictvím definování bezpečnostních norem, jejich povinné implementace a kontroly jejich dodržování. Bezpečnostní normy by měly být definovány v metodických materiálech.

−Vybudování vládního pracoviště CERT, které bude součástí národního a mezinárodního systému včasného varování o kybernetických hrozbách. Vládní pracoviště CERT by mělo zajišťovat monitoring a detekci bezpečnostních incidentů, reakci na jejich vznik a preventivní opatření omezující jejich dopad.

−Podpora mezinárodní spolupráce v oblasti kybernetické bezpečnosti, zejména ve formě výměny informací a zkušeností v rámci mezinárodních organizací a posilování spolupráce se zahraničními subjekty.

−Spolupráce státu, soukromé a akademické sféry.

−Zvyšování povědomí o kybernetické bezpečnosti.

−Současně se Strategií byl přijat také Akční plán, který je rozčleněn do jednotlivých oblastí. Každá oblast obsahuje úkoly k naplňování jednotlivých strategických cílů Strategie do projektů a úkolů orgánů veřejné správy, které jsou věcně v jejich gesci.

Přechod gesce nad kybernetickou bezpečností na NBÚ a zřízení Rady pro kybernetickou bezpečnost (2011)[12]. Od října 2011 se stal gestorem problematiky kybernetické bezpečnosti a národní autoritou pro tuto oblast NBÚ. Vláda současně NBÚ uložila, aby do roku 2015 zajistil vznik plně funkčního Národního centra kybernetické bezpečnosti a jako jeho součást vládní koordinační místo pro okamžitou reakci na počítačové incidenty (vládní CERT).

Současně s přechodem gesce zaniká Meziresortní rada pro oblast kybernetické bezpečnosti a nově vzniká Rada pro kybernetickou bezpečnost, která je poradním orgánem předsedy vlády pro oblast kybernetické bezpečnosti. Za cíl má také podporu gesční a koordinační role NBÚ v oblasti kybernetické bezpečnosti. Členy rady jsou zástupci příslušných státních institucí, kterými jsou Ministerstvo vnitra, Ministerstvo obrany, Ministerstvo zahraničních věcí, Ministerstvo financí, Ministerstvo průmyslu a obchodu, Ministerstvo dopravy, Policie České republiky, Úřad pro zahraniční styky a informace, Bezpečnostní informační služba, Vojenské zpravodajství, Úřad pro ochranu osobních údajů a Český telekomunikační úřad.

Schválení Věcného záměru zákona o kybernetické bezpečnosti (2012). NBÚ vypracoval v souladu s úkolem uloženým usnesením vlády ze dne 19. října 2011 č. 781 o ustanovení NBÚ gestorem problematiky kybernetické bezpečnosti a zároveň národní autoritou pro tuto oblast věcný záměr zákona o kybernetické bezpečnosti. Vláda České republiky schválila předložený věcný záměr zákona o kybernetické bezpečnosti dne 30. května 2012 svým usnesením č. 382 a současně uložila řediteli NBÚ zpracovat zákon o kybernetické bezpečnosti a předložit jej vládě do konce července 2013.

Zhodnocení současného právního stavu v oblasti kybernetické bezpečnosti v České republice

Jak plyne z výše uvedeného, je navrhovaná právní úprava první komplexní zákonnou úpravou reagující na objektivně existující potřebu zabezpečení České republiky a jejích národních zájmů před kybernetickými bezpečnostními incidenty. Aktuálně platná úprava totiž sice řeší některé aspekty kybernetické bezpečnosti, to však zpravidla formou specifických forem individuální odpovědnosti za informační delikty nebo formou certifikace zabezpečení informačních a komunikačních systémů nakládajících s utajovanými informacemi. Objektivní potřeba zabezpečení České republiky před kybernetickými bezpečnostními incidenty musela tedy, jak je uvedeno shora, mít doposud charakter užití soukromoprávních instrumentů, přičemž řadu zásadně důležitých funkcionalit nebylo možno kvůli absenci specifických zákonných povinností vůbec realizovat.

Identifikace dotčených subjektů

Návrh zákona označuje dotčené subjekty jako orgány a osoby v oblasti kybernetické bezpečnosti (dále jen „orgány a osoby“). Vzhledem ke smyslu a účelu návrhu zákona, tj. k ochraně specifických informačních a komunikačních systémů před kybernetickými bezpečnostními incidenty, jakož i vzhledem k dominantní roli principu technologické neutrality (viz část II, kapitola 1.1) se zákon nedotýká uživatelů ani poskytovatelů obsahu ve službách informační společnosti. Orgány a osobami tak jsou v navrhované právní úpravě subjekty spravující specifické informační a komunikační systémy.

Vzhledem k základním principům navrhované právní úpravy jsou za standardní situace ukládány konkrétní povinnosti k zavedení bezpečnostních opatření, hlášení kybernetických bezpečnostních incidentů a provádění opatření pouze těm subjektům, jejichž systémy, sítě nebo služby mají zásadní význam pro fungování státu nebo informační společnosti. Pouze při vyhlášení stavu kybernetického nebezpečí se okruh subjektů majících na úseku kybernetické bezpečnosti povinnost provádět opatření rozšiřuje i na ostatní poskytovatele služeb a správce systémů a sítí.

Navrhovaná právní úprava částečně přebírá definice subjektů z ostatních právních předpisů, a to zejména ze zákona č. 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy a o změně některých dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů a ze zákona č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o elektronických komunikacích). Nově jsou navrhovanou právní úpravou vytvořeny kategorie správců informačních a komunikačních systémů zařazených do kritické informační infrastruktury, správců významných informačních systémů a kategorie subjektů zajišťující významné sítě. Návrh zákona dále užívá dvou odlišných pojmů, a to služby a sítě elektronických komunikací a komunikační systémy. Pojem služby a sítě elektronických komunikací vychází ze zákona o elektronických komunikacích, zatímco pojem komunikační systémy v sobě zahrnuje jak tyto služby a sítě elektronických komunikací, tak i další, například neveřejné komunikační systémy.

Katalog povinností založených navrhovanou právní úpravou orgánům a osobám je uveden v tabulce níže:

Typ orgánu nebo osoby

Základní povinnosti

Povinnosti – stav kybernetického nebezpečí

Poskytovatelé služeb elektronických komunikací a subjekty zajišťující sítě elektronických komunikací

Hlásit kontaktní údaje národnímu CERT

Hlásit kontaktní údaje národnímu CERT, provádět reaktivní opatření vydaná NBÚ

Subjekty zajišťující významné sítě

Hlásit kontaktní údaje národnímu CERT, detekovat kybernetické bezpečnostní události, hlásit kybernetické bezpečnostní incidenty národnímu CERT

Hlásit kontaktní údaje národnímu CERT, detekovat kybernetické bezpečnostní události, hlásit kybernetické bezpečnostní incidenty národnímu CERT, provádět reaktivní opatření vydaná NBÚ

Správci významných informačních systémů

Hlásit kontaktní údaje NBÚ, zpracovávat bezpečnostní dokumentaci a zavádět bezpečnostní opatření, detekovat kybernetické bezpečnostní události, hlásit kybernetické bezpečnostní incidenty NBÚ, provádět opatření vydaná NBÚ

Hlásit kontaktní údaje NBÚ, zpracovávat bezpečnostní dokumentaci a zavádět bezpečnostní opatření, detekovat kybernetické bezpečnostní události, hlásit kybernetické bezpečnostní incidenty NBÚ, provádět opatření vydaná NBÚ

Správci komunikačních Systémů zařazených do kritické informační infrastruktury

Hlásit kontaktní údaje NBÚ, zpracovávat bezpečnostní dokumentaci a zavádět bezpečnostní opatření, detekovat kybernetické bezpečnostní události, hlásit kybernetické bezpečnostní incidenty NBÚ, provádět opatření vydaná NBÚ

Hlásit kontaktní údaje NBÚ, zpracovávat bezpečnostní dokumentaci a zavádět bezpečnostní opatření, detekovat kybernetické bezpečnostní události, hlásit kybernetické bezpečnostní incidenty NBÚ, provádět opatření vydaná NBÚ

Správci informačních systémů zařazených do kritické informační infrastruktury

Hlásit kontaktní údaje NBÚ, zpracovávat bezpečnostní dokumentaci a zavádět bezpečnostní opatření, detekovat kybernetické bezpečnostní události, hlásit kybernetické bezpečnostní incidenty NBÚ, provádět opatření vydaná NBÚ

Hlásit kontaktní údaje NBÚ, zpracovávat bezpečnostní dokumentaci a zavádět bezpečnostní opatření, detekovat kybernetické bezpečnostní události, hlásit kybernetické bezpečnostní incidenty NBÚ, provádět opatření vydaná NBÚ

Shora uvedená klasifikace povinných subjektů má kaskádovitý charakter. Typicky tedy např. subjekt zajišťující významnou síť, která bude zařazena do kritické informační infrastruktury, bude mít ve vztahu k této síti na úseku kybernetické bezpečnosti povinnosti odpovídající správci komunikačního systému zařazeného do kritické informační infrastruktury.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Seznam zkratek

Seznam předpisů citovaných v komentáři

Předmluva

Úvod: Legislativní historie zákona o kybernetické bezpečnosti – z obecné části důvodové zprávy

ZÁKON č. 181/2014 Sb. O kybernetické bezpečnosti a o změně souvisejících zákonů (zákon o kybernetické bezpečnosti)

Část první Kybernetická bezpečnost

Hlava I Základní ustanovení

Hlava II Systém zajištění kybernetické bezpečnosti

Hlava III Stav kybernetického nebezpečí

Hlava IV Výkon státní správy

Hlava V

Hlava VI Závěrečná ustanovení

Část druhá Změna zákona o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

část třetí Změna zákona o elektronických komunikacích

Část čtvrtá Změna zákona o svobodném přístupu k informacím

Část pátá Změna zákona o provozování rozhlasového a televizního vysílání

Část šestá Účinnost