Copyright © ASHLEY CARRINGTON, FLORIDA, USA

Translation © Jesika Schaft, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu JESSICA ODER DAS ZIEL ALLER SEHNSUCHT

přeložila Jesika Schaft

Redakční úprava Jaroslava Poberová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-842-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-843-2 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnováno R.M.S.,

jenž se na vzniku této knihy podílel tolik,

jako by mi sám vedl pero

1

Lucerna na stěně lodní kajuty hořela malým, klidným plamenem a vrhala slabý stín na její nahé tělo. Teplé světlo útlé postavě lichotilo – v méně příznivém denním světle působila křehce a neduživě. Tady v pološeru proměňoval svit lucerny bledost její pleti v nazlátlý, sametový lesk, a jejím hnědým vlasům propůjčoval měděný nádech.

Rosetta Forbesová si rozpustila vlasy a sáhla po nočním úboru z meruňkově zbarveného hedvábí. Vtom na holých ramenou ucítila dvě silné ruce.

Trhla sebou, jako by dostala ránu bičem, zděšeně vykřikla a otočila se. Před ní stál Kenneth a očima dychtivě hltal její tělo. Vůbec neslyšela, že k ní do kajuty přišel. Neustálé vrzání a skřípění trupu lodi, stěžňů a lanoví zvuk otevírajících se dveří přehlušily.

„Copak tě tak polekalo, Rose?“ Kenneth jí rukama sklouzl po zádech.

Ztuhla. „Nezaklepal jsi!“

Koutek úst se mu stáhl do posměšného úšklebku. „Odkdy musí muž klepat, když hodlá vejít do ložnice ženy, jemu právoplatně oddané? Navíc jsi zjevně zapomněla, že tato skromná kajuta je po dobu plavby taktéž mým příbytkem.“

„Přesto bys mě nemusel tak děsit!“ vyčetla mu a pokusila se zbavit rukou, které se po jejím těle pohybovaly čím dál žádostivěji.

„Nechme toho,“ řekl Kenneth zastřeným hlasem. „Už dlouho jsem tě takhle neviděl, Rose. Skoro bych zapomněl, jaké to je se tě dotýkat.“ Snažil se ji k sobě přitáhnout a dotknout se ústy její šíje.

Rosetta ho však odstrčila. „Nedotýkej se mě!“ zasyčela na něj na pokraji paniky. „Copak v sobě nemáš vůbec žádnou slušnost? Takhle se po mně sápat! Je mi odporné, když se chováš tak bezuzdně jako… jako nějaké zvíře!“

Kenneth prudce oddechoval. „Jsi moje žena, krucinál!“ vyrazil a začal si rozepínat červený kabátec uniformy. „A já jsem tvůj muž! Ať mě vezme čert, jestli si od tebe nechám předepisovat, kdy k tobě smím přijít do postele! Máš manželské povinnosti. Když je nebudeš chtít plnit dobrovolně, tak si je prostě vezmu silou.“

„Neopovažuj se!“ zašeptala Rosetta, neustoupila však ani o krůček. Na svou bezbrannou nahotu v tu chvíli naprosto zapomněla. Trucovitě vysunula bradu s dolíčkem uprostřed. „Neopovažuj se mě dotknout proti mé vůli, Kene! Zabiju tě, to ti přísahám!“

„Ty mě chceš zabít? A jakpak? Vždyť v ruce sotva pár minut udržíš lžíci, a pak si hned utíkáš do kabiny odpočinout!“ podotkl posměšně, zůstal však stát, kde byl. „No tak pojď, nebuď pro smích!“

Rosetta zavrtěla hlavou. „Možná jsem slabá a nemocná, Kene, ale nikdy nebudu slabá tolik, abych tě za to nedokázala nechat zaplatit, kdyby ses pokusil mě znásilnit!“ pohrozila mu.

„Jsi moje žena!“ zahřměl Kenneth vztekle, okamžitě však ztišil hlas, aby nedopřál spolucestujícím námět k nenávistnému klevetění. „Slíbilas mi věčnou lásku, věrnost a poslušnost, sakra!“

„Jenže jsem po potratu, děláš, jako bys to nevěděl.“

„To u tebe ale není nic nového!“ procedil v hořké výčitce. Byl to už třetí potrat během dvou let manželství. Tentokrát dostala křeče už ve čtvrtém měsíci. Týden poté, co opustili přístav Kapského Města, kde se Andromeda znovu zásobila potravinami, a kde přistoupili další dva pasažéři, její tělo plod vypudilo. Mrtvé nedochůdče pohřbili do moře. Rosetta mu tehdy v slzách vyčetla, že měli cestu do Austrálie v Kapském Městě přerušit do narození dítěte, jak to po něm opakovaně žádala. Cestování po moři, trvající přes šest měsíců, bylo pro její už tak neduživou tělesnou konstituci nesmírně namáhavé, tak to nezůstalo bez těžkých následků. Rozkazy však Kennethovi zdržení nedovolovaly, neměl na vybranou. Museli v cestě pokračovat, jakkoli toho zpětně litoval i on. Nic si nepřál víc než syna.

„Navíc už je to skoro tři měsíce,“ pokračoval Kenneth Forbes, poručík vojenského sboru Nového Jižního Walesu, teď už téměř smířlivě. „Ze ztráty našeho dítěte ses mezitím už docela dobře vzpamatovala, jak jsem se právě mohl přesvědčit na vlastní oči.“

„Potřebuju ještě čas!“

Kenneth protáhl obličej. Zlost, která v něm rozjitřila touhu po násilí, vyprchala. Vystřídala ji bezmocná mrzutost. Vyprchala i touha, kterou prve probudil pohled na její tělo.

„Co ode mě vůbec očekáváš? Že tě budu šetřit třeba rok? Lodní lékař…“

„…je starý hlupák!“ skočila mu Rosetta sebevědomě do řeči. Cítila, že má v této nechutné hádce mezitím navrch. Její rozhodná výhrůžka se neminula účinkem. „Až budu zase připravená k plnění svých manželských… povinností, dám ti vědět.“

Kenneth se na ni díval přimhouřenýma očima. „Někdy mám ten neskutečný dojem, že by ti vlastně bylo mnohem milejší, kdybych o tebe vůbec nestál a už se tě nikdy nedotkl.“

Pocítila v obličeji vlnu horka. Vyhnula se jeho bodavému pohledu a rychle se oblékla do noční košile. „Nikdy jsem ti nic nenalhávala,“ odpověděla. „Nikdy jsem netvrdila, že mi na této části našeho manželského života obzvlášť záleží.“

„Ne, to tedy skutečně ne,“ zavrčel.

„Snad sis přece jen raději měl vzít mou obtloustlou sestru a ne mě,“ vyčetla mu trpce. „Abigail by za tebou jistě všude táhla jako bezhlavé tele a rodila ti jedno zdravé dítě za druhým!“

Kenneth si opět zapnul kabátec uniformy. „Ano, tuto myšlenku ve mně tvé chování už taky vzbudilo,“ podotkl jízlivě a vyrazil z kabiny. Potřeboval teď k odreagování čerstvý vzduch.

2

Andromeda plachtila ve světle zapadajícího slunce a přídí rozrážela klidnou mořskou hladinu. Ohnivý kotouč klesl až k obzoru a už už se nořil do moře. Loď spočinula v temnotě noci, na horizontu zbýval už jen pruh rudého světla.

Poručík Kenneth Forbes stál na palubě u zábradlí. Pohledný sedmadvacetiletý muž štíhlé postavy, s dokonalými rysy klasické mramorové busty. Pod úzkým, klenutým obočím mu hluboké, hnědé oči stínily dlouhé řasy, které mu záviděla leckterá žena.

Ze zkušenosti věděl, že patří k nemnoha šťastlivcům, jimž ženy téměř bez výjimky leží u nohou. Stačí jediný úsměv, a veškerý ženský odpor se rozpustí jako máslo na slunci.

Tak se mu každopádně dařilo až dosud, od chvíle, kdy odhalil moc svého zevnějšku a nenasytnost svého pudu – bez rozpaků nasazoval jedno, aby ukojil druhé.

Všechny mu propadly – všechny kromě Rosetty. A právě ji si, jaká to ironie osudu, vzal za ženu. Jistě, jeho rodiče, sir Wesley a lady Catherine, na něj v tomto smyslu vyvíjeli dost silný tlak. Měli dost jeho skandálů a poté, co jeho aféra se ženou profesora práv na Etonu způsobila střední společenské zemětřesení, hrozili mu vyděděním. Kdyby ho rodiče k manželství prakticky nedonutili, jistě by se mu ta pohroma s Rosettou nepřihodila a dodnes by poletoval od jedné smyslné krásky ke druhé jako motýl mezi voňavými květinami.

Represálie, které mu tehdy hrozily, však nemohl uvádět na omluvu své katastrofálně pochybené volby ani sám před sebou. Nutili ho sice se oženit, dopřáli mu však tolik svobody, aby si mezi několika možnými kandidátkami vybral tu, která se mu charakterem i zevnějškem nejlépe zamlouvala.

A já se musel rozhodnout zrovna pro Rosettu, vyčítal si v tichosti hořce. Jak jsem jen mohl být tak slepý, že jsem nepoznal, co se za tou její maskou panenky skrývá? Jak jsem mohl být tak hloupý a vzít si do manželské postele ženu, která je přítulná asi tak jako struhadlo a vášnivá jako poleno! Vždyť ona má pravdu: s její poněkud jednodušší sestrou Abigail bych byl dopadl tisíckrát líp. Ta by se mi neopovážila odporovat a zcela jistě by mi dala zdravého syna, místo aby neustále polehávala a měla jeden potrat za druhým! Chladná, panovačná ženská jedna! A to se stane mně. Zrovna mně!

Rozzlobeně udeřil rukou do zábradlí. V tu chvíli poslal velitel stráže námořníky do lanoví. Muži se svižně vyšplhali na svá místa podkasat plachty. Cizí pobřeží bylo příliš blízko, kapitán Browder se neodvážil i v noci držet kurs na plné plachty. Jedině za jasné noci by mohl s jedním mužem navíc ve strážním koši plachtit dál k severozápadu, místo aby až do rozednění plavbu zpomalil.

Vtom se za ním na palubě ozvaly kroky. Vzápětí se vedle něj objevil silný muž ve vlněném kabátě a hlasitě nosem nasál mořskou brízu.

Ten muž byl Edward Chambers, jeden ze dvou cestujících, kteří přistoupili v Kapském Městě. Velký, ramenatý čtyřicátník s prošedivělými licousy a obličejem, který podobně jako rovinatá krajina neměl žádné zvláštní rysy. Podle vlastních slov, jimž Kenneth neměl důvod nedůvěřovat, byl v trestanecké kolonii Nového Jižního Walesu úspěšným obchodníkem.

„Cítíte už zemi, poručíku?“ zahájil Chambers rozhovor svým typickým halasným způsobem. Začichal nosem jako pes, který zachytil stopu. „Já teď už každopádně zemi cítím. Ještě dva dny, na to vám dám slovo, a Sydney Cove bude na dohled!“

Kenneth se na něj podíval úkosem a chystal se poznamenat něco o tom, že není zrovna nutné zemi čichat, aby člověk mohl něco takového tvrdit. Stačilo prohodit pár slov s kapitánem Browderem – a Chambersovo tvrzení jistě nepocházelo z jiného pramene. Na druhou stranu, Edward Chambers se zdál být zábavným spolucestujícím, a když uvážil jeho pravděpodobný vliv v mladé kolonii, řekl si Kenneth, že by nebylo moudré odpálit jeho přátelsky míněná slova sarkastickou poznámkou.

„Neměl bych nic proti tomu, kdyby vaše tušení odpovídalo pravdě,“ odpověděl proto zdvořile. Vlastně je dobře, že si může s někým popovídat – a přijít tak na jiné myšlenky. „Fascinování námořní cestou, o němž vyprávějí jiní, uniká mně, a ještě víc mé ženě.“

Edward Chambers se na něj soucitně podíval. „Vskutku velmi tragický osud, co vás a vaši manželku tady na lodi potkal. Pevně doufám v její brzké uzdravení.“

„Děkuju. Nechci si stěžovat,“ odvětil Kenneth vyhýbavě a stočil hovor na příjemnější téma. „Pořád ještě nemůžu uvěřit, že tato příšerně dlouhá cesta za pár dní dospěje ke konci. A představuju si, co mě asi očekává. Povězte, jaká je tam vlastně situace?“

„Myslíte politicky?“

„Ano. Doneslo se mi leccos, například o rozmíškách mezi vojenským sborem, k němuž patřím, a guvernérem.“

Edward Chambers se suše zasmál. „Rozmíšky, to jste řekl dobře, poručíku. Ve skutečnosti jde o otevřený boj o moc, a ten se táhne už od počátků kolonie. A to je dnes, anno 1807, přes devatenáct let. Je už ovšem rozhodnuto ve prospěch vašich důstojníků sboru Nového Jižního Walesu, poručíku. Žádnému guvernérovi se dodnes ani náznakem nepodařilo mocenskou převahu sboru v kolonii zviklat.“

„Ale vypráví se přece, že kapitána Williama Bligha, nového guvernéra, poslal koloniální úřad do Sydney, aby se postaral právě o to,“ namítl Kenneth.

Chambers pohrdavě mávl rukou. „Ale prosím vás! Víte, jak u nás Blighovi říkáme? Kapitán Chlebovník! Anebo taky Bounty-Bligh! Ne, ten žádné velké nebezpečí nepředstavuje. Vždyť se tenkrát nedokázal vypořádat ani s pár povstalci na vlastní lodi Bounty!“

„Copak ho lord Nelson osobně nevyznamenal po námořní bitvě u Kodaně v roce 1801?“ poznamenal Kenneth trochu skepticky. „To vyznamenání a pověst, že je to tvrdý chlap, který nestrpí nekázeň, mu přece zjednalo velký respekt…“

„V Londýně má jméno Bligh zjevně dosud ohlas národního hrdiny,“ odtušil Chambers posměšně. „Ohromit lůzu je tak snadné… Nicméně v kolonii, dvanáct tisíc mil od Anglie a admirality, platí jiné, mnohem syrovější zákony, se kterými se nemůže měřit ani kapitán Bligh. Je v kolonii teprve od srpna loňského roku, poručíku, nicméně za ten rok si nadělal víc nepřátel než leckterý z oněch nešťastných předchozích guvernérů za celou dobu svého působení. Ne, ne, ten stojí na ztraceném postu, to mi můžete věřit. To muži vašeho ražení, důstojníci sboru Nového Jižního Walesu, ti u nás mají v rukou opravdovou moc. A já jsem si jistý, že tomu tak ještě dlouho bude. Buďte rád, že nosíte královský červený kabátec, a že máte důstojnický dekret! Tím máte otevřené všechny dveře a příležitosti.“

„To zní vpravdě lákavě,“ pousmál se Kenneth naoko, ve skutečnosti však přímo hořel, aby se o zmíněných příležitostech dozvěděl víc.

„Přesně tak jsem to taky myslel. Já samozřejmě nevím, jaké pozadí má vaše rozhodnutí stát se členem sboru Nového Jižního Walesu a vydat se do Austrálie…“ pronesl Edward Chambers a ponechal ve vzduchu otazník.

Kenneth mu o svých pohnutkách rozhodně nic vykládat nechtěl… Že mu otec pod pohrůžkou vydědění zakázal se na anglické půdě po příštích pět let vůbec jen zjevit… A tak se z nedostatku hodnověrných vysvětlení omezil na nepříliš přesvědčivé tvrzení: „Byla to hlavně touha po dobrodružství, která mě přiměla odvážit se takového kroku.“

Edward Chambers přikývl, jako by to považoval za dostatečné vysvětlení. Přitom nikdo nevěděl lépe než on, že téměř každý, kdo se do Nového Jižního Walesu dostane jinak než jako trestanec, má velmi závažné důvody, o nichž před svými novými přáteli raději mlčí. To si však nechal pro sebe. Minulost svobodného osadníka, obchodníka či vojáka je v kolonii tabu. Kdo svou zvědavost nedokáže ovládnout, vytvoří si smrtelné nepřátele rychleji, než se stačí rozhlédnout. „Když hledáte dobrodružství, pak si tu jistě přijdete na své, poručíku,“ ujistil ho. „Pro muže, který se umí otáčet a dokáže využít svou pozici ve svůj prospěch, neexistuje lepší místo než Nový Jižní Wales, kde se s nízkým vkladem dá dojít obstojného jmění.“

„Jako byste hovořil z vlastní zkušenosti, pokud si tuto nediskrétní poznámku smím dovolit,“ poznamenal Kenneth s neskrývaným zájmem, jak se tenhle člověk zrovna na tak bohem zapomenutém místě dokázal dostat tak daleko.

„Můžete, poručíku. Skutečně ze mě mluví zkušenost. Když jsem před nějakými deseti lety přišel do Sydney, byl jsem zrovna, abych tak řekl, obchodně na dně,“ přiznal Edward Chambers otevřeně. „Přišel jsem o dost velké jmění, když se ti proklatí kolonisté v Americe – bůh ať je za tu ostudnou zradu nechá věčně smažit v pekle – když se ti zpropadení zrádci postavili proti našemu králi a s pomocí těch zatracených Francouzů vydobyli nezávislost.“

„Já vím, ztráta naší americké kolonie byla vlastně podnětem založení kolonie nové, aby se naše země zbavila vyvrhelů, co jich byly plné věznice,“ vzpomínal Kenneth.

„Tak jest. Mně ovšem bylo jasné, že se osídlování Nového Jižního Walesu bude vyvíjet podobně jako tenkrát v našich bývalých amerických koloniích, a že se tu budou po pár počátečních obtížných letech nabízet možnosti, jak s nízkým vkladem notně profitovat. A přesně tak to i bylo. V Kapském Městě jsem nakoupil ovce merino, dobytek, pár koní a nějaké zemědělské stroje, které mi při prodeji v kolonii vynesou zisk v řádu nejméně čtyři sta procent,“ prohlásil Chambers pyšně, „navíc jsem se ovšem zásobil spoustou brandy a rumu. Protože rum, příteli, ten se u nás vyvažuje zlatem!“

Kenneth tázavě pozvedl obočí.

„Bez rumu nejde v kolonii vůbec nic,“ vysvětlil Chambers. „Není trestance, který by nevyžadoval – a nedostával – svůj podíl. Muži i ženy, všichni se po něm můžou utlouct – a to je dobře. S rumem se ta chátra dá držet pod kontrolou. Když si tihle deportovaní svůj trest odpykají, anebo když dostanou milost, lze je rumem vyplatit. Rum je pro všechny ty chudáky měna. Ať už to jsou svobodní usedlíci nebo trestanci. Všichni, kdo si chtějí něco koupit nebo prodat. Kdo má přímý přístup k pramenům rumu, je pro něj snadné pořídit si pracovní sílu nebo cokoli. Mne galon nestojí víc než čtyři šilinky, ale kdo u mě nakupuje, musí zaplatit dvacet, i víc.“

„To zní, jako by v kolonii nefungovala měna v podobě mincí…“

Chambers se zasmál. „Pro většinu chudáků to je přesně tak. My už se postaráme, aby se jim nedostaly do ruky peníze. Tak přijímáme platby dobytkem, obilím i jinými věcmi, přičemž pochopitelně třeba ovci nebereme za cenu, za kterou ji pak sami prodáme. Těm lidem nic jiného nezbývá. Jak vidíte, máme to všechno dobře promyšlené.“

„Kdo je to my?“ chtěl vědět Kenneth.

„My? To je rumový monopol. A ten kontroluje pár prozíravých lidí mého ražení!“ chlubil se Chambers. „Na tom nic nezmění ani žádný William Bligh.“

„Pozoruhodné…“

Chambers se k němu naklonil. „Dám vám dobrou radu, poručíku. Až budete v kolonii, přenechte farmaření jiným, anebo si kupte farmu, kterou si dáte od někoho obhospodařovat. Jako důstojník přijdete k pracovnímu komandu trestanců velmi snadno. Zkrátka sám neztrácejte čas žádnými namáhavými nesmysly, ale opatřete si přístup do kruhu těch, co pevně drží otěže v rukou.“

Kenneth se zasmál. „Tak proti tomu bych neměl námitek. Otázka je jenom, jestli mě nechají si svůj podíl z toho tučného koláče ukrojit. V celém Novém Jižním Walesu vůbec nikoho neznám. Ani vzdáleně.“

„Nechte to na mně. Však já vám ty potřebné kontakty opatřím,“ slíbil Chambers. „Muže jako vy mezi sebou uvítáme.“

„To je od vás velmi velkorysé, jsem vaším dlužníkem,“ poděkoval Kenneth s neskrývaným nadšením.

„Pokud bych já potřeboval vaši podporu, dám vám vědět,“ ujistil ho prohnaný obchodník.

To jistě, pomyslel si Kenneth.

„Ale teď už pojďte. První důstojník a pan Marwick už na nás jistě netrpělivě čekají pro naši každovečerní partičku. Kdo ví, třeba na mou pomoc nakonec vůbec odkázán nebudete, jestli budete mít i nadále takové štěstí v kartách,“ žertoval Chambers.

„Ano, pojďme,“ řekl Kenneth, ale sám ještě zůstal na okamžik stát a zasněně hleděl kamsi do tmy. Co právě řekl, nebyla tak docela pravda. Je možné, že v trestanecké kolonii přece jen někoho zná – Jesiku.

Žije vůbec ještě?

3

Jesika Bradingová stála v teplém světle australského poledního slunce v přístavu vedle bryčky a dívala se na loď Southwind, kotvící v široké zátoce Sydney Cove vedle jedné americké plachetnice. Na jejím jemně řezaném obličeji se zračil zasněný úsměv. Jesika oplývala pozoruhodnou krásou, vycházející spíše zevnitř, než z  předností vnějších. Oči měla téměř tak zelené jako mořská voda v chráněném zálivu. Obdivovala elegantní linie trojstěžníku. Pro sebe a své děti Edwarda s Victorií měla koupené lodní lístky na loď Southwind, o níž se tvrdilo, že je to rychlá loď, a cesta do Anglie s ní prý trvá necelých pět měsíců.

Jesika si bezděčně vzdychla. Anglie! Jak dávno to už bylo, co Anglii opustila jako vězeňkyně na palubě trestanecké lodi? Už téměř šest let! Tenkrát jí bylo osmnáct.

Šest let v Anglii není mnoho. Jenže tady v Austrálii, pod Jižním křížem, je to jako celý život. Kdo sem vstoupil jako deportovaný trestanec, dávno už cestou sem přišel o bezstarostnost mládí, jakkoli mladý podle počtu let byl. V této kolonii, stíhané přírodními pohromami, umírali ve vše stravujícím letním slunci jako mouchy nejen slabí. K obětem, které si vyžádala tato divoká země, patřili i zkušení osadníci, zocelení dennodenní prací. Jen ten, kdo se vyznačoval železnou vůlí a nezlomnou tvrdostí, jakou se mohla pyšnit Jesika Bradingová, měl v této trestanecké kolonii šanci přežít a prosadit se.

Jesika teď sledovala malou veslici, která před několika minutami odrazila od lodi Southwind. Přes tichou zátoku ji ke břehu poháněly silné, pravidelné záběry vesel jednoho námořníka. Ian McIntosh, správce její farmy Seven Hills na řece Hawkesbury, seděl vepředu, vzpřímený a s poněkud přísným výrazem, jak už bylo jeho zvykem. Dnes však působil ještě o něco uzavřeněji a strnuleji než obvykle.

Neměla jsem to nechat dojít tak daleko, pomyslela si Jesika. Vyčítala si to. Neměla jsem Iana nechat nést břemeno zodpovědnosti samotného.

Jistě, po náhlé smrti svého muže, jež byla tak strašlivě nesmyslná a ji zasáhla zoufale zdrcující silou, propadla zoufalství a na Seven Hills už v ničem nespatřovala smysl. Konec obětem a utrpení, řekla si. Avšak bolest z jeho ztráty nebyla omluvou, nanejvýš vysvětlením. Neměla se jí nechat unášet tak dlouho. Kdyby se Ian tehdy o všechno nestaral, byla by na tom dnes farma velmi zle.

Vtom ji ze zamyšlení vytrhl ostrý hlas. Otočila hlavu a podívala se k vládnímu kotvišti, které bylo soukromým obchodním plavidlům zapovězené.

„Tak už sebou hněte, ksindlové! Však já vám ukážu, zač je toho loket, jestli se budete dál takhle courat!“ řval jakýsi zavalitý kaprál. Měl na sobě červenou uniformu sboru Nového Jižního Walesu, jenž měl v kolonii především zajišťovat klid a pořádek, ve skutečnosti na sebe už dávno strhl veškerou moc a diktoval právě vládnoucímu guvernérovi svou vůli. Obchod s rumem, který v Novém Jižním Walesu dosud představoval jedinou platnou měnu, byl pevně v rukách sboru. A ani koloniální úřad v Londýně, ani guvernér kolonie tento rumový monopol zkorumpované důstojnické bandy nemohli rozbít.

Kaprál varovně pohnul svým jezdeckým bičíkem. Ozvalo se ostré prásknutí, jak úzká, ohebná hůlka dopadla na jeden z vyrovnaných pytlů a zanechala viditelný vryp. Stačilo by jen trochu přitlačit a pytlovina by praskla – jako kůže trestanců, kteří se něčím provinili a pro postrach ostatních byli veřejně zbičováni devítiocasou kočkou. Stačilo si postěžovat na skrovné denní příděly, a už pršely tucty ran bičem.

„Tak pohyb s těma pytlema, vy ožralové!“ vyřvával kaprál.

Šest vyhublých, do hadrů oblečených trestanců se snažilo co nejrychleji vyložit nákladní člun. Pracovali už od svítání, tahali těžké sudy a pytle z lodi a odváželi je do nedalekého skladiště. Hrnek eukalyptového čaje a skrojek plesnivého chleba – to byl jejich veškerý ranní příděl. Stačil na přežití pro náturu, sedící celý den v cele. Avšak směšně malý byl pro trestance, přiděleného takzvanému street gangu, pracovní četě pod širým nebem, vykonávající od východu do západu slunce ty nejtěžší práce.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

2

3