Copyright © Viktorie Veselá

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Viktorie Veselá

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-839-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-840-1 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jolana

Rozvod. Konečně volná. Zadívám se na zápěstí. Jsou tam ještě vidět otlaky okovů, kterými jsem byla spoutaná tolik let? Osm let nesvobody. Žádné otlaky. Dokonce žádné hodinky ani náramky. Odhazuji všechno, co omezuje.

„Je pět hodin, slečno,“ slyším příjemný hlas. Zvednu oči a z výšky nejméně sto osmdesáti centimetrů se na mě omluvně usmívá pohledný muž s opálenou pletí, krátkými světlými vlasy a krotkým pohledem, v němž probleskuje něco, co nehodlám analyzovat.

„Děkuji,“ usměju se na něj a skloním hlavu zpět ke své vodě bez bublinek. Jednoho jsem se právě zbavila. Odmítám flirtovat.

„Hlavně si dej pořádný časový odstup, než se pustíš do dalšího vztahu. Nemáš tušení, jak jsi zranitelná. Po všem, čím jsi prošla, chápu, že bys potřebovala ochranitelskou náruč, ale to je právě tvoje nevýhoda. Dá se toho u tebe lehce zneužít,“ slyším v duchu Luisu. To se jí to radí. Chtěla bych ji vidět v mé kůži. Až se jednou zamiluje, tak bude mnoho věcí chápat jinak. Ale to by musel být pan Někdo. Luisa si k sobě jen tak někoho nepustí. Každého poměřuje se svým milovaným tatínkem, lékařskou kapacitou v oboru psychiatrie.

„Přeji krásný den, krásná slečno,“ usměje se o dvě pídě mileji a odchází si sednout k jinému stolku. Rozloží laptop, vytáhne diář a soustředěně v něm chvíli čte. Pak se zabere do práce na počítači.

Nebývá zvykem, aby se Luisa zdržela bez omluvy. A už vůbec ne, aby nebrala mobil, odkládám ho na stůl.

„Zaplatím,“ odpovídám vrchnímu na dotaz a roztržitě hledám v kabelce peněženku. Ve chvíli, kdy vytahuji bankovku, sveze se mi kabelka na zem a můj dokonalý nepořádek je všem na očích. Klíče od bytu, rtěnka, kapesníčky, klíče od auta, otevřený vizitník, ze kterého se vysypaly moje navštívenky, předvolání k dnešnímu rozvodovému stání. Prima.

Au! Rána hlavy o hlavu. Jen to břinklo. Copak jsem mohla čekat, že ten krasavec tak brzy poleze po čtyřech u mých lodiček? Dělá, že ho to nebolelo. Zdá se, že bude tvrdohlavý. Mně se za očima rozsvítilo jak při výbuchu atomovky.

„Promiňte, slečno,“ podívá se drze na vizitku, kterou zrovna drží v ruce, a s malým otazníkem v hlase dopoví: „Grínová? Omlouvám se za tu srážku. Jste v pořádku?“

„Myslím, že ano, děkuji.“ Beru si od něj věci a skládám je do tašky.

„Směl bych si jednu nechat?“ ptá se, když mi podává posbírané kartičky.

„Jestli si s ní potřebujete zatlačit tu bouli na čele, tak prosím, pane…“

„Viktor Rychlý,“ vztyčí se jako způsobný žáček. Jeden by se rozesmál, jak vypadá roztomile. U tabule by dostal jedničku. Ze svádění.

„Děkuji, pane Rychlý, a na shledanou.“ Podám mu ze zdvořilosti ruku. Paradoxně se cítím trochu smutně. Nemám chuť rozjímat nad tím, proč jsou muži milí vždy jen chvíli. Možná že ne, možná že jsem jen na chvíli ztratila důvěru v muže. Dočasný stav, který je podobný chřipce. Taky po čase přejde. Někdy dřív, někdy později. Záleží na tom, za jak dlouho si s tím poradí imunitní systém. Zatím trpím v horečkách a dávám si obklady na krk. Potřebuji se léčit.

Vilma

To je ale hezký chlap, řekla jsem si, když jsem ho před rokem poprvé uviděla.

Je jak dravec, silný a nebezpečný. Pronikavé zelené oči, vojenský sestřih světlých vlasů, tělo samý sval a hlavně ta serióznost, co z něj vyzařuje. Přitom umí být tak bezprostředně prostoduchý, až mě k němu jímá mateřská náklonnost. Dokonce víc než k mému děcku, které bych obětovala za to, abych ho měla jen pro sebe. Ale to nesmí nikdo vědět. Že jsem taková.

Je to sice děvkař, ale já ho donutím, aby mě miloval. Anebo aby se mě aspoň nemohl zbavit. Zešílela bych, kdybych o něho přišla. Dělám pro něj všechno, úplně všechno, co si přeje. Kradu v obchodě, šlapu chodník, beru si různé oblbováky, aby si se mnou pak mohl dělat, co chce. Takový chlap a stojí o mě. Teda aspoň občas. Zatím jen o mé tělo, ale já ho přesvědčím, že jsem pro něj ta pravá!

I při své bachratosti se nadnáším štěstím, když po mně chce, abych mu vyžehlila košile. Tak jak to umím já, to jiná neudělá! Otřu se mu vždycky o límeček u košile a on nemá potuchy, že si mě nosí na krku všude, kam se hne. Nemusí vědět všechno.

Jenomže on chce vědět úplně všechno. Chce, abych byla jeho majetkem, abych mu všechno říkala, ale naštěstí mi nevidí do hlavy. Jsem chytřejší, než si myslí, nejmíň tak chytrá jako on. Aspoň nedělám hrubky.

No dobře, nemám práci jako on, pan ředitel, ale na svoji dávku si vždycky vydělám. Že se mi o děcko stará moje matka, taky není žádná extratřída, ale ona mu dá aspoň víc, než bych mu dala já. A jeho otec, ten je stejně kdoví kde. Zmizel kdesi doma na Ukrajině. To je takový široký, rozlehlý kus země, že nemám šajn, kde bych ho tam měla hledat.

Ale tenhle, Herr Director, to je terno. Lepšího nenajdu, uživí mě i s děckem. Už nikdy se nebudu muset ztrapňovat při hledání práce. Se základkou můžu tak leda uklízet. Tak proč bych mu neuklidila, třeba si mě pak nechá.

„Jsi tam?“ zabliká vzkaz na monitoru. Viktor. Sakra, div se nespálím žehličkou. Už letím, zlato!

„Příjem, Pane,“ hlásím poslušně.

„Jsem nespokojený. Neustále porušuješ pravidla. Očekávám, že mi sdělíš, kdy se vystěhuješ z bytu.“

„Nechápu, o co ti jako jde?“ Zdá se mi, že je uražený.

„Lítáš po nocích nevím kde, je to pořád dokola a mně dochází trpělivost.“

„Byla jsem se jen bavit, pařila jsem, nic víc, proč se pořád urážíš?“

„Pro mě za mě se bav, kde chceš. Kdy ten byt uvolníš?“

„Máš vypráno, vyžehleno, uklizeno, můj Pane. Co pro tebe ještě můžu udělat?“ Úhybný manévr úlisné služky někdy zabere.

„Nic. Vystěhovat se. A zařídit se podle sebe.“

„Tak jo. Neboj se. Brzy odsud vypadnu a budeš mít ode mě pokoj. Vrátím se domů a začnu znovu od začátku. Vřelé díky, žes mě vytáhl z drog a taky za ty prachy. Vrátím ti je. Jako že se Vilma jmenuju. Nebudu se cpát někam, kde o mě nestojí, to snad chápeš.“ Nejlepší bude ho nedráždit. Nemá daleko k tomu setřít mě jako haranta. Zrovna s tím začal.

„Není to o tom, že tě tam nechci, ale při mém pracovním vytížení si nemohu dovolit neustále ti tolerovat porušování pravidel a snášet komplikace, které mi tím působíš. A přitom stačí jen říct, jdu tam a tam, přijdu tehdy a tehdy. “

„Dyť já se tak snažím je dodržovat. Ale někdy je to prostě silnější než já. Nic jsem neudělala, copak je zločin jít zakalit? Měl bys to taky zkusit, jen tak si prolít lampu.“

Jenže Viktor se vypnul. Ale co, to on jen tak dělá bububu. Přece by mě nevyhodil. Nebo ano?

V každém případě to mám pojištěné. Nemá pod kontrolou, jestli fakt beru prášky. Cha! A vyšlo to. Čekám jeho dítě. Už se mě nezbaví. Ne tak lehce, jak si myslí. Nebudu přece riskovat, že přijdu o slepičku, která snáší zlatá vejce. Nebo spíš kohoutka.

Kolikrát se můžu zbláznit, abych se mu zavděčila. Všechno je málo. Ale já ti ukážu, že jsem chytřejší než ty. Na mě nemáš, chlapečku.

Naštěstí mám sem tam přehled o tom, s kým si píše. Nedávno odešel a zapomněl vypnout skype. Na vlastní oči jsem viděla rudě, jak nějaké čůze slibuje, že jí udělá děcko. Prý bez jeho formální účasti. Jo, to známe a pak se na něj pověsí taková nějaká vyčůraná… To bych se na to podívala. Nikým se vyšachovat nenechám!

Irma

„Jistě, pane řediteli,“ odkývám Šedému Vlkovi jeho požadavky a vrhnu se k počítači. Cestou od šéfa na mě technický ředitel nenápadně mrkne.

„Po kolikáté?“ ucedí spiklenecky koutkem úst kolegyně od vedlejšího stolu, Marika.

„Potřetí,“ odpovím a chystám se opět změnit objednávku letenky na neděli pro našeho generálního. Dyndat letenky v pátek na poslední chvíli není žádná hitparáda, ale zvládnu to. Jsem v tom velmi dobrá. S vidinou víkendu stráveného s Viktorem mi jde laškování s prodejcem letenek samo. Ten chlapec je poklad. Jednou se taky dočká odměny. Počítám s ním.

Za chvíli mi končí pracovní doba. Tetelím se nedočkavostí, jaké překvapení pro mě tentokrát Viktor připraví?

Ach, jeho instrukce v mailu. Jen je čtu a zrychlí se mi dech.

„Chci, abys, až přijedu, na sobě měla jen krátkou košilku. Budeš bosa, budeš stát za dveřmi a sundáš mi kabát. Na stole bude stát otevřená láhev vína a dvě skleničky.“

„Ano, Lásenko, jsi úžasný, jsi tak nevšedně vynalézavý. Neumíš si představit, co to se mnou dělá, když od tebe čtu takové věci,“ píšu, když vtom mě z rozechvění vytrhne telefon.

„Irmuško, nakoupil jsem všechny věci na grilování. Naši se ohlásili o chloupek dřív, všechno je zařízeno, abys s tím neměla shánění.“

„Pepo, ale já ti jasně řekla, že o víkendu máme team buildingovou akci z práce, takže nebudu doma.“

„Irmičko, nemohla bys pro jednou vynechat, vždyť ty akce máte ob týden. Není to nějak…“

„Ne, není! Je to moje práce! Takže si to pěkně ugrilujte a uvidíme se v neděli večer.“ Konec diskuze. Josef mě dokáže akorát vytočit. Velmi se plete, když si myslí, že budu hopsat, jak on bude pískat.

Koupit víno je maličkost, stihnu se cestou zastavit i v obchodě s prádlem. Přesně vím, co chci mít dnes večer na sobě. Viktor bude určitě nadšený.

„Hezký víkend,“ loučí se Marika.

Je čas nazout si vysoké kozačky s jehlovým podpatkem, které Viktor miluje, a na upnutý zelený svetřík s výstřihem a černou sukni nad kolena obléknout rozevláté paleto. Vypadám jako správná intelektuálka. Zelená mi ladí k očím. Jsou stejné jako ty Viktorovy.

Na chatu je to dobrých dvacet kilometrů a Viktor dávno vyjel. Nemůže tam být dřív než já, byl by zklamaný, kdyby věci nebyly, jak si přeje.

„Budu tam za čtyřicet minut,“ upozorní mě Viktorova esemeska.

„Jeď opatrně, nespěchej, v pátek je to na silnicích nebezpečné,“ snažím se ho zdržet.

Konečně mám nakoupeno. Víno, chlebíčky a balíček s bílou krajkovou košilkou na ramínka a délkou těsně pod zadek odpočívají na zadních sedadlech.

„Zbývá třicet kilometrů,“ znervózní mě další sms. Mám co dělat, abych to stihla dřív než on. Jede moc rychle.

„Lásenko, nepotřebuješ dotankovat? Překontroluj stav paliva. Bylo by nemilé, kdybys uvízl v hlubokém mrazivém lese s prázdnou nádrží,“ dopíšu co nejrychleji a startuju lehce se třesoucí rukou.

„Mám plnou,“ uzemní mě strohá zpráva. A já ztratila dobré tři minuty, než jsem vyťukala zbytečnou textovku. Sešlápnu plyn. Musím tam být první!

Pavlínka

„Viktore?“

„Ahoj.“

„Ahoj, Viktore, slíbils, že mi odpoledne zavoláš. Chtěla jsem s tebou mluvit.“

„Tak povídej.“

„Jen jsem chtěla říct, že mi moc chybíš. Uvidíme se brzy?“

„Nevím.“

„Stýská se mi, když jsi v práci a nemáš na mě čas, a když máš volno, tak pokaždé někam odjíždíš.“

„V práci pracuju, a jestli mi chceš vyčítat moji dceru, za kterou jedu na víkend, tak ahoj.“

„Viktore, prosím! Nezavěšuj…“ Píp, píp, píp…

Ach jo, co jsem zase udělala špatně? Opět se mi kolem krku začíná ovíjet ten had. Malý, slizký, zelený had. Jmenuje se ponížení. Utahuje smyčku a mě se zmocňuje panika, že Viktora každou chvílí ztrácím. On je tak úžasný. Dokáže mě dovést do ráje. Zažiju s ním věci, které bych si dřív ani ve snu neuměla představit.

A pak je zničehonic tak odtažitý a chladný.

Pátek odpoledne, Viktor jede do Chebu za dcerou a ve mně je spousta nezodpovězených otázek. Soužím se a nezbývá mi nic jiného než těch pár dní bez něj přežít. Určitě přijede, až se vrátí od dcery. Je jen přetažený z práce. Ta dlouhá cesta před ním a únava mu k pohodě nepřispějí.

„Sendynko, pojď, půjdeme ven.“ Fenka malého pinče hned radostně vrtí kupírovaným ocáskem v předsíni. Vyskakuje do výšky, kde na háčku visí titěrný červený obojek a vodítko.

Seběhneme naší ulicí a ocitáme se u řeky, kousek za mostem. Sendy se svobodně rozběhne, jakmile ji v parku pustím z vodítka. Hned musí prošmejdit všechna známá místa, poctivě očichat lavičky a stromy a přečíst si vzkazy od kamarádů. Zejména od Bertíka, Lindy a Čárlího.

Loudám se torzem pražské přírody za Sendy a očima kloužu po hladině řeky. Proč je Viktor tak podrážděný pokaždé, když s ním chci mluvit? Netušila jsem, že je takový přečin chtít sdílet zážitky a pocity z věcí, které nás potkávají. Jen tak. Normálně si povídat. Jako by mu to nahánělo hrůzu. Vždycky slíbí, že zavolá později, protože má práci. A pak nezavolá.

Rozštěkaný chumel chlupatých zvířat mi spolehlivě vykouzlí úsměv na tváři. Když se naše partička potká, vytvoří pokaždé skrumáž radostně se svíjejících psích těl postupně se rozbíhajících do všech světových stran druhou kosmickou rychlostí, aby se k sobě stejně rychle ti rošťáci vrátili a soutěžili, kdo vyskočí výš a kdo uválí na sněhu nejvíc sudů.

Když se vesele zdravíme s Aničkou a Ivonou, není po splínu ani památky.

„Tak mám doma tu knihu,“ sdělí Anička významně Ivoně.

„Co říkáš na to, jak jí přivazuje ruce k čelu postele?“ zasvítí Ivoně oči.

„Tam jsem se zatím nedostala, večer jsem dočetla část, kde se seznamují v restauraci a on chce, aby mu pod stolem podala kalhotky,“ zasní se Anička.

Ještě toho trochu. Dnes teda nebudeme mít společnou řeč. Copak se celý svět zbláznil? Dost na tom, že z toho mám noční můry doma…

Jolana

„Koukni, cos to zase udělala. Šmarjápanno, říkal jsem ti nejmíň stokrát, že když otřeš hrneček, tak ho máš položit sem. Sem! Dívej se, kam. TY si to v životě nezapamatuješ. Jsi totálně nepraktická ženská. V životě jsem nikoho podobného nepotkal. TY budeš mít pořád problémy. Kdybys to dělala tak, jak ti říkám, tak by sis ušetřila mraky zbytečný práce. Nejhorší je dělat zbytečnou práci, ale TY se nikdy nepoučíš, pořád to budeš dělat blbě, beze mě bys tu shnila ve špíně…“

Klap. Odhlučněné dveře jsou mým spojencem. Stojím za nimi na chodbě a rychle mačkám tlačítko od výtahu. Nechám Julka, aby znovu umyl naleštěnou kuchyň, protože tak dobře jako on to nikdo jiný neudělá. Jeho hudrování jsem se za léta manželství přesytila. Zevnitř naštěstí nejsou slyšet žádné zvuky. Br. Vydechnu si.

„Máš to triko obráceně, předpokládám, že jsi v chvatu prchala před palbou připomínek svého ex-chotě,“ komentuje Luisa, sotva mě zahlídne z postele.

„To náhodou znamená, že budu mít štěstí.“ Mávnu rukou nad drobnou nepříjemností, kterou Luisu nechci zatěžovat.

„Anežko, prosím, přineseš nám čaj?“ požádá Luisa hospodyni a otočí se ke mně: „Tebe by měli postavit na fotbalový stadion plný chlapů jako návnadu. Kdyby pochytali a zneškodnili všechny mužský, kteří by se ti začali dvořit, tak jen těch pár zbývajících by bylo použitelných pro reálný vztah.“

„Nepřeháněj. Měla by ses šetřit.“

„Ničí mě pomyšlení, jak tě ten tvůj parazit vysává. Proč jsi s ním pořád v jednom bytě?“

„Náhodou je to mnohem lepší, než to bylo,“ zalžu a hodlám za každou cenu změnit téma. Luisa je však neoblomná.

„Říkala jsem ti, nastěhuj se ke mně, než si najdeš vlastní bydlení. Místa je tu dost.“

Rozhlédnu se po pokoji, který je zaplněný obrazy a nádhernými fotografiemi. Stejně to vypadá v celém čtyři plus jedna. Je to Luisin byt i ateliér v jednom. Tady maluje obrazy a připravuje svá fotografická díla pro výstavy. Domácnost a záležitosti spojené s běžným provozem obstará paní Anežka. Znají se dlouho.

Anežka přibyla do domu ovdovělého lékaře jako hospodyně a chůva v době, kdy bylo Luise šest let. Po letech se Luisin otec znovu oženil – s mladou ženou – a koupil dceři prostorný byt umístěný na třetím podlaží komfortní vily na Hanspaulce. Luisa se ráda osamostatnila, ale nedala jinak, než že její milovaná chůva půjde s ní.

„Dík za nabídku, ale já si to už brzy vyřeším. Spíš mi řekni, co je s tebou.“

„Ále, to nestojí za řeč, občas se mi stane, že omdlím. Ale stačí pár dní a jsem zas v pohodě. To je jen stres před výstavou.“

„Tentokrát to moc v pohodě nebylo. Ještě krok a byla by ses skutálela ze schodů, děvenko,“ ozve se ode dveří paní Anežka. V rukou drží  tác s čajovou konvicí a tváří se ustaraně.

„Bylo to o fous, ale neboj se, Anežko, mě chrání andělé. Vidíš, co jich tu mám?“ zasměje se Luisa a velké oči jí šibalsky zajiskří v bledé tváři.

„Podívej se vedle, jsou tam fotky připravené na výstavu. Co na ně říkáš?“ pobídne mě Luisa.

Můj pohled už nejmíň posté utkví na obraze starého krkavce na větvi. Je to jediný pochmurný obraz v  ateliéru. Luisa se vyhýbá hovorům na téma jeho původu. Zdá se, že k němu má osobní vztah, jinak by si ho určitě nepověsila přímo naproti posteli.

„Jsem si jistá, že výstava bude mít opět velký úspěch,“ rozplývám se nad obrázky, zachycenými duší fotoaparátu ochotně spolupracující s tou Luisinou. Jsou harmonické a nabíjejí energií stejně jako jejich autorka.

Jsem ráda, že je Luise lépe. Když scházím po schodech z druhého patra, přemýšlím, jak musí být báječné, žít v tvůrčí atmosféře klidu a bezpečí. Moci si dát jakýkoli obrázek kamkoli na zeď. Nebát se vyžehlit ručníky, protože by se mohlo poškodit jejich vlákno. Šlápnout do bláta, kdykoli se mi zlíbí. Anebo udělat svobodně druhou dírku do krabice s mlékem, aby se snadněji nalévalo.

Až budu mít byt sama pro sebe, nechám v dřezu neumyté nádobí tak dlouho, dokud nezjistím, jaký je poločas jeho rozpadu. Nebo dokud najdu čistý talíř. Jen tak. Na protest. Chci se dívat, jak se kupí, až je ho obrovská hromada. Jednou za čas ho proliju vodou z kohoutku a jinak se ho netknu. A na lince nechám drobky z jídla do druhého dne. Jednou to určitě udělám. Abych se vymanila ze zajetí Julkovy mycí obsese. Zatím na to nemám odvahu. Julkův hodinový monolog, bez šance zmáčknout knoflík off, si ráda odpustím.

Odemykám dveře a slyším, že v televizi běží večerní zprávy. Nepozorovaně projdu do svého pokoje. Automaticky vyndám z tašky mobil a prohlídnu si textovky. Pár provozních záležitostí z práce, které můžu vyřídit zítra. Jedna se vymyká. Vypadá mile a lákavě. O podvečerní procházce starou Prahou budu přemýšlet. Odpovím vám zítra, Viktore.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Jolana

Vilma

Irma

Pavlínka

Jolana