Copyright © Vladimír Liška, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Vladimír Liška, 2015

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-845-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-846-3 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Podivná smrt kněžny Ludmily

Kapitola 2

Trojí umírání Vršovců

Kapitola 3

Proč musel zemřít Jan Želivský?

Kapitola 4

Sláva a pád maršálka Russworma

Kapitola 5

Vražda Kapra z Kaprštejna

Kapitola 6

Děsivý konec Jakuba Jana Ryby

Kapitola 7

Tragická smrt doktora Tyrše

Kapitola 8

Kdo zabil Anežku Hrůzovou?

Kapitola 9

Osudový sarajevský atentát

Kapitola 10

Bestiální vražda Otýlie Vranské

Kapitola 11

Bomba pro Heydricha

Kapitola 12

Poslední noc Jana Masaryka

Přehled použitých pramenů a literatury

Prolog

Skutečnost, že mnohé zločiny a jiné tragické aféry zůstávají trvalou součástí historie lidstva, a tedy i našich dějin, není třeba zakrývat. Lidské tragédie prostě patří k životu, a čím drsnější okolnosti je doprovázejí, tím větší ohlas ve společnosti mají. Je to zákonitost, která platí dodnes.

Tragické události mívají různou podobu, a jsou-li spojené s nějakou mimořádnou situací, mohou se udržet v dějinné paměti velice dlouhou dobu, zvláště pokud jsou zaznamenány v písemné podobě.

Do jednotlivých kapitol této knihy jsem záměrně vybral takové kauzy, které si obsahem, motivy či okolnostmi sice nejsou podobné, ale zároveň tvoří jakýsi průřez českou historií. Navíc je na nich pozoruhodné to, že v sobě skrývají tajemství a otázky, na které historikové dodnes hledají odpovědi.

Rukopis, který měl být klasickým žánrem literatury faktu, tím náhle získal pozoruhodný záhadologický rozměr, i když musím přiznat, že se mi to při psaní knih s podobnou historickou tematikou stává dost často. Jak dalece toto zvláštní spojení literatury faktu a záhadologické literatury fungovalo i v tomto případě, to již ponechávám na hodnocení svým čtenářům.

Kapitola 1

Podivná smrt kněžny Ludmily

Byl to první historicky doložený atentát v našich dějinách a jeho obětí se stala kněžna Ludmila (cca 860–921), manželka českého panovníka Bořivoje I. (853–889). K této tragické události došlo 15. září roku 921, tedy v časech, kdy se vláda prvních historicky doložených českých knížat ještě omezovala na střed české kotliny a jejich mocenská expanze zaměřená k ovládnutí celých Čech zatím byla spíše zbožným přáním.

V té době byly Čechy roztříštěné do enkláv regionálních kmenových vládců, z nichž sice většina prioritní postavení přemyslovských vladařů uznávala, ale svou panovnickou autoritu, která by se dala uplatňovat na celé území české kotliny, si v budoucnu česká knížata teprve musela vydobýt.

Atentát, o němž bude řeč, bychom mohli hodnotit i jako úkladnou vraždu. Dnes už není pochyb o tom, že tento zločin byl předem naplánován a vražedné komando, které ho provedlo, buď plnilo něčí rozkaz, nebo jednalo zcela svévolně.

Z pozdějších církevních legend se o pozadí tohoto atentátu dozvídáme poměrně dost informací. Jeho organizátorkou měla být Ludmilina snacha a matka budoucího knížete Václava I. (sv. Václava) Drahomíra, o níž se traduje, že toužila po svrchované vládě nad českým knížectvím a Ludmila se stala její mocenskou sokyní.

Tak se před námi otevírá obraz konfliktu dvou českých kněžen, které mezi sebou soupeřily o vládu poté, co Drahomířin manžel a Ludmilin syn kníže Vratislav I. v roce 921 zemřel. A poněvadž jeho nástupce Václav byl ještě nezletilý, jednalo se o to, kdo místo něj až do doby jeho dospělosti v českém knížectví bude panovat. Tím v našich dějinách začíná období vnitřních mocenských konfliktů mezi vládnoucími Přemyslovci, jež trvalo více než dalších sto let.

Ale co vlastně o tomto konfliktu dvou českých kněžen víme? Upřímně řečeno nic moc, vlastně jenom to, co nám o nich prozrazují pozdější církevní legendy, v prvé řadě tzv. Kristiánova legenda, známá též pod názvem Život a umučení svatého Václava a svaté Ludmily, báby jeho, která je považována za jeden z našich nejstarších historických pramenů, jenž se mimo jiné zabýval i zavražděním kněžny Ludmily.

Autorem této legendy byl jakýsi mnich Kristián. Snad se jednalo o syna pozdějšího českého knížete Boleslava I. Strachkvase, ale i to je jen dohad. Pravdou nejspíš bude, že jméno Kristián je pouhou přezdívkou, aby autor této legendy, pocházející z konce 10. století, z nějakých důvodů zůstal nepoznán.

Tak či tak, tvůrce tzv. Kristiánovy legendy mohl být sotva přímým pamětníkem atentátu na kněžnu Ludmilu, i když událost, k níž roku 921 došlo, mohl jako malý chlapec z vyprávění tehdejších pamětníků znát. A pokud opravdu patřil do okruhu příslušníků vládnoucí knížecí rodiny, pak mu tento tragický příběh jistě nebyl utajen.

V roce 921 byla kněžna Ludmila nejstarším žijícím členem přemyslovského rodu. Spolu se svým manželem Bořivojem I. konvertovala ke křesťanství a stala se historickou spoluzakladatelkou první vládnoucí dynastie českých křesťanských knížat a králů. Pomineme-li bájnou pohanskou kněžnu Libuši, pak se právě Ludmila stává pramátí historicky doložených Přemyslovců a babičkou zakladatelů českého státu, za které jsou považováni její dva vnuci: již zmíněný kníže Václav I. a jeho bratr Boleslav I.

O Ludmilině původu toho také příliš nevíme. Podle Kristiána šlo o dceru vládce sousedního kmene Pšovanů Slavibora, sídlícího na hradišti poblíž dnešního Mělníka. Historikové se domnívají, že jejím sňatkem s českým knížetem Bořivojem I. mělo v budoucnu dojít k rozšíření držav českého knížectví o tuto enklávu, což se po Slaviborově smrti zřejmě opravdu stalo. Sňatková politika už tehdy sloužila politickým zájmům a příklad manželství Bořivoje I. s Ludmilou to dokládá. Pravděpodobně k němu došlo kolem roku 875, neboť víme, že v době, kdy byla Ludmila zavražděna, jí bylo kolem šedesáti let.

Jiné církevní prameny však naznačují, že Ludmila sice byla Slaviborovou dcerou, ale šlo o knížete kmene Srbů, žijícího mezi řekami Labem a Sálou, tedy na území dnešního Německa. Ani tuto variantu nelze vyloučit, neboť spojenectví Srbů a Čechů by odpovídalo tehdejší nepřehledné politické situaci, kdy oba kmeny ohrožovala válečná agresivita sousední východofrancké říše. Její panovníci se pod záminkou šíření křesťanství snažili expandovat na východ proti slovanským pohanům, mezi které tehdy patřili jak Srbové a Čechové, tak i sousední Moravané, jejichž panovníkovi Svatoplukovi česká kotlina před franckými agresemi sloužila jako důležité nárazníkové území.

Je také známo, že roku 872 jakýsi kníže Gorivej pomáhal Moravanům odrazit útok franckých vojsk. Byl snad Gorivej českým Bořivojem? Pravděpodobně ano, zarážející podoba obou jmen by tomu odpovídala.

Ludmila se sňatkem s Bořivojem I. stala českou kněžnou a porodila mu dva syny – Spytihněva a Vratislava –, kteří se pak stali Bořivojovými nástupci na českém knížecím stolci. Ale jejich matka záhy ovdověla. Bořivoj zemřel v pouhých šestatřiceti letech, snad někdy kolem roku 889 (uvádí se i rok 895), zřejmě nedlouho poté, co s Ludmilou přijali křest a zařadili se tak do velké rodiny evropských křesťanských vladařů.

Kníže Bořivoj s manželkou žili nejprve na starém hradišti Levý Hradec, ale byl to právě tento panovník, kdo knížecí sídlo nakonec přenesl na jiné opevněné hradiště do Prahy. Toto město se totiž začalo stávat důležitým hospodářským střediskem českého knížectví, a proto se Bořivoj rozhodl, že z Prahy učiní i nové centrum panovnické moci. Jeho nové sídlo mělo zároveň reprezentovat příklon knížecí rodiny ke křesťanství, což dal Bořivoj I. na Pražském hradě najevo založením kostelíka Panny Marie i rotundy sv. Klimenta na Levém Hradci, kde tamní hradiště zřejmě knížecí rodině stále sloužilo jako její pobočné sídlo.

Ovdovělá kněžna Ludmila jistě netušila, co ji čeká a že přežije nejen manžela, ale i své dva syny Spytihněva I. a Vratislava I. Dá se předpokládat, že po Bořivojově smrti stranou politického dění nezůstala, ale jakým způsobem uplatňovala svou autoritu, o tom nevíme nic. Určitě však bylo v jejím zájmu, aby vladařské počiny svých synů podporovala směrem k upevnění moci knížecího přemyslovského rodu.

Už Bořivojův nástupce Spytihněv učinil jeden podstatný státnický krok. Po smrti velkomoravského krále Svatopluka, na němž byl jeho otec politicky závislý, se s dalšími vládci českých kmenů a rodů přimyká k sousednímu Bavorsku a jeho vévodovi Arnulfovi, jenž měl v německé říši silné mocenské postavení. Tehdy se české kmeny zřejmě definitivně odtrhly od Velké Moravy, která po Svatoplukově smrti začala procházet vleklou vnitřní krizí a čelila náporům kočovných Maďarů, kteří ji nakonec rozvrátili.

Dodnes s jistotou nevíme, zda byl Spytihněv ženatý, po dvaceti letech svojí vlády však zemřel bezdětný. Ludmile tato skutečnost určitě lhostejná nebyla, vždyť jedinou nadějí na pokračování přemyslovského rodu se nakonec stal její mladší syn Vratislav, jenž se roku 915 po svém zesnulém bratrovi ujal moci.

Vratislavovi se podařilo odrazit hrozící expanzi nebezpečných Maďarů a na Pražském hradě začal budovat nový kostel sv. Jiří. Přibližně kolem roku 906 se oženil s Drahomírou, knížecí dcerou polabského slovanského kmene Stodoranů, který stále ještě uctíval pohanská božstva. Podle některých legend měl mít s Drahomírou sedm dětí (4 dcery a 3 syny), ale do našich dějin vstoupili jen Václav a Boleslav. Mezi Vratislavovými dcerami snad byla i Střezislava, která se nakonec provdala za vladaře sousedního mocného rodu Slavníkovců knížete Slavníka a mimo jiné byla i matkou sv. Vojtěcha, druhého českého biskupa. Ale i to je spíše jen soudobou historickou konstrukcí, neboť přesvědčivé důkazy o tom neexistují.

Ale ať je to, jak chce, Vratislav konečně splnil to, co od něj kněžna Ludmila a snad i kníže Spytihněv očekávali: zajistil pokračování přemyslovské dynastie dostatečným počtem potomků.

Po šesti letech od nástupu k moci však roku 921 kníže Vratislav I. zemřel a české knížectví se ocitlo bez panovníka, neboť jeho synové Václav s Boleslavem byli ještě nezletilí. Před knížecím sněmem šlechtických předáků stála zásadní otázka. Novým panovníkem se sice měl stát Václav, ale do jeho plnoletosti měl jeho jménem vládnout někdo jiný. Komu ale z přemyslovské rodiny svěřit výchovu budoucího knížete?

Byly pouze dvě možnosti: buď se regentkou země stane Václavova a Boleslavova matka Drahomíra, nebo babička obou chlapců a nestor celé knížecí rodiny Ludmila. Ale jak toto dilema rozhodnout, když nárok na vládu vznášely obě kněžny?

Sněm nakonec rozhodl ve prospěch Ludmily, která se až do Václavovy plnoletosti měla stát regentkou českého knížectví a budoucí kníže jí byl svěřen do péče.

Důvodů, proč byla Václavova matka tímto rozhodnutím odstavena takříkajíc na vedlejší kolej, mohlo být více. Drahomíra pocházela z cizího kmene, který se tou dobou stále držel pohanského náboženství, v němž byla vychována. Pozdější církevní legendy ji zpodobňují jako pohanku, a pokud to tak bylo, jistě k tomu sněm šlechtických předáků přihlížel. Regentka země měla české knížectví reprezentovat hlavně ve vztazích se sousedními německými králi a knížaty, kteří se hlásili ke křesťanství. Proto nebylo žádoucí, aby v čele země stála žena vyznávající jinou víru.

To mohl být významný důvod, proč byla před Drahomírou dána přednost Ludmile. V jejím případě totiž existovala záruka, že svého vnuka Václava povede ke křesťanské zbožnosti a vychová z něj dobrého vladaře.

Dalším důvodem mohlo být i to, že při svém vysokém věku měla Ludmila mnohem více státnických zkušeností než Drahomíra. Navíc šlo o pramáti přemyslovského rodu a minimálně část šlechtických předáků na ni pohlížela s úctou.

Ale legendy prozrazují i cosi jiného. Rozhodnutí knížecího šlechtického sněmu (či spíše sněmu rodových předáků) mělo jeden velmi závažný důsledek: vytvořilo podmínky pro dvojvládí, neboť i přes rozhodnutí, kdo bude regentkou knížectví, neměla Ludmila bezvýhradnou podporu všech. Část tehdejší rodové aristokracie i nadále sympatizovala s Drahomírou, která se nehodlala s Ludmiliným regentstvím smířit a rozhodla se pro riskantní hru příprav a provedení puče.

Proti Ludmile měla jednu nepopiratelnou výhodu: po svém manželovi disponovala knížecí pokladnicí, a navíc se opírala o vlastní vojenskou družinu. Ať už byla Drahomířina vojenská jednotka složená z křesťanů, nebo pohanů, mohla se na ni plně spolehnout, což v dané situaci zřejmě bylo rozhodující.

To, že se Drahomířin převrat podařil, potvrzuje i Kristiánova legenda, kde se píše: „Povstala potom pro tuto příčinu i rozličné jiné věci převeliká různice mezi těmi velmoži, kteří setrvávali po boku zbožného vévody (budoucího knížete Václava I. – pozn. aut.) a mezi ostatními, kteří podporovali ničemnou stranu bezbožné panovnice. I rozdělili se rádcové a přední mužové země a trny nesvornosti rozbujely se mezi nimi až k prolévání krve.“

Puč se tedy zřejmě neobešel bez obětí na životech a v podstatě znamenal vyvolání vnitřní války mezi Ludmilinými a Drahomířinými stoupenci. V textu tzv. II. staroslověnské legendy o sv. Václavovi navíc najdeme informaci o tom, že se po převratu Drahomíra rozhodla vyhnat ze země všechny latinské kněze (do Čech přišli většinou z Bavorska), poněvadž byl od nich její syn Václav „zkažen“.

Ale to určitě nebyl jediný důvod. Ludmila křesťanské kleriky vždy podporovala, a je tudíž nasnadě úvaha, že se v okamžiku krize postavili proti Drahomíře, která si provedeným převratem uzurpovala vládu.

Ve chvíli, kdy puč na Pražském hradě probíhal, se Ludmile podařilo včas uprchnout na svou tvrz Tetín. Možná tam s ní utekli i někteří klerikové v čele s jejím přítelem a zpovědníkem Pavlem, jenž byl zástupcem řezenského biskupa v Čechách a tím i nejvlivnějším církevním prelátem při knížecím dvoře. Zdá se, že někdo kněžnu Ludmilu před pučem přece jen varoval, což jí asi v tuto chvíli zachránilo život. Bohužel ne na dlouho.

Převrat provedla Drahomířina ozbrojená družina, v jejímž čele stáli dva cizí válečníci: Tunna a Gommon. Dne 15. září roku 921 se před Tetínem objevila skupina ozbrojených jezdců, která vtrhla do tvrze a Tunna s Gommonem kněžnu Ludmilu zavraždili. Našli ji v její ložnici, kde se právě modlila, a uškrtili ji jejím vlastním šálem, podle jiné verze závojem, který měla na sobě.

Pozdější církevní legendy se shodují v tom, že rozkaz k Ludmilině násilnému odstranění vydala Tunnovi a Gommonovi právě Drahomíra a ti ho také bez skrupulí provedli. Údajně se mělo jednat o pohanské velitele její ozbrojené družiny, snad o Vikingy nebo Varjagy, kterým Drahomíra zcela důvěřovala.

Ale nad tím, zda to byla skutečně ona, kdo vydal rozkaz k zavraždění své tchyně, existují dodnes určité pochybnosti. Není totiž vyloučeno ani to, že Tunna s Gommonem jednali na vlastní pěst a do tvrze na Tetíně se vetřeli se svými bojovníky nenásilným způsobem. Tvrz určitě nebyla bez ochrany, ale o tom, že by zde došlo mezi jejími obránci a knížecími vojáky k nějakému konfliktu, středověké legendy nic neříkají.

Je proto možné, že vetřelci přišli do tvrze v míru. Mohli Ludmilu žádat o nocleh s tím, že druhý den ráno pojedou dál. Kněžna jim to dovolila, neměla ani tušení, co ozbrojenci zamýšlejí.

Večer, když už služebnictvo spalo, vnikli Tunna s Gommonem do Ludmiliny ložnice a našli ji tam, jak klečí a modlí se. Přes hrdlo jí přehodili její závoj a pak už bylo vše dílem krátké chvilky. Její bezvládné tělo nechali ležet na podlaze a poté i s ostatními vojáky ujeli pryč. Než se služebnictvo vzpamatovalo, vrahové mířili dávno zpět na Pražský hrad, aby své velitelce podali zprávu o tom, že její rivalka už nežije.

Ale Drahomířina reakce byla nečekaná. Vydala rozkaz oba aktéry vražedného zločinu zatknout a popravit. Tunnovi se však podařilo uprchnout, ale Gommon trestu neunikl. Drahomíra pak dokonce nechala vyhladit obě rodiny svých velitelů.

Svědectví o tom podává opět Kristiánova legenda: „Gommon pak byl polapen, když hledal se svým bratrem záchranu v útěku, a byv odsouzen k smrti, ztratil i se svým bratrem život časný i věčný. Než paní jejich vidouc, že prchají, vylila všechen vztek jedovatého srdce na jejich potomky a všechny je od nejstaršího až k nejmladšímu v jednom dni a jedním výrokem zahubila.“

Jednala by s Ludmilinými vrahy Drahomíra tímto krutým způsobem v případě, že by sama dala rozkaz k provedenému zločinu? Legendy sice tvrdí, že jejím záměrem nebylo trestat vraždu, ale zbavit se nepohodlných klíčových svědků, jenomže proč potom nechala vybít i rodiny obou vrahů?

I kdybychom vyšli z předpokladu, že Tunna s Gommonem skutečně jednali svévolně a Drahomíra o jejich vražedném záměru nic nevěděla, fakt, že se tak krutě na svých velitelích pomstila, je i nadále nepochopitelný. Mohla jim být za zabití své sokyně spíše vděčná, vždyť Ludmila pro ni představovala stálé nebezpečí. Za starou kněžnou stála část šlechtických předáků i církev a mocenská situace se za určitých okolností opět mohla změnit v její prospěch.

Odstraněním mocenské soupeřky se Drahomířino postavení určitě upevnilo, ale aktérům vraždy místo odměny hrozila poprava. Proč?

Na tuto otázku odpověď neznáme, ale zbavit se svědků, kteří mohli potvrdit, že Drahomíra dala k vraždě rozkaz, se zdá být příliš laciné vysvětlení. To, co Drahomíra vzápětí udělala, nebyly popravy z trestu, ale čistka a je otázka, zda jí za oběť nepadli i další bojovníci, kteří Tunnu s Gommonem na Tetín doprovázeli. Ale jaký byl její skutečný motiv, to se můžeme jen domýšlet.

Jednou z možností je, že Drahomíra usilovala o upevnění své moci a její vojenská družina vedená Tunnou a Gommonem se jí po tetínské vraždě začala vymykat z rukou. Proto na naléhání svých českých straníků, kteří se hlásili ke křesťanskému náboženství, dala nakonec příkaz k likvidaci všech pohanských válečníků, kteří v její družině byli.

Neušetřila ani jejich rodiny, jež zřejmě tvořily početnou pohanskou komunitu, která mohla být českým šlechticům trnem v oku. Vždyť pokud jí šlo o upevnění vlastní moci, bez pomoci křesťanských příslušníků české rodové šlechty to sotva bylo možné. Proto své pohanské souvěrce obětovala mocenským zájmům.

Otevřenou otázkou rovněž zůstává, zda i Drahomíra byla pohankou. I když to pozdější křesťanská legendistika tvrdí, je rozhodně zvláštní, že kněžna nechala v místě Ludmiliny vraždy vystavět křesťanský kostelík sv. Michala. Od pohanské vládkyně to byl jistě zvláštní počin, pokud ovšem ke křesťanství z politických důvodů nekonvertovala.

Faktem totiž je, že bavorský vévoda Arnulf, s nímž měli Přemyslovci přátelské vztahy, v roce 922 vpadl s vojskem do Čech. Zřejmě se nehodlal s Drahomířiným převratem smířit – a snad chtěl pohanskou vládkyni dokonce i sesadit. Ale k tomu nedošlo a zůstává otázkou proč.

Jedním z možných důvodů možná bylo i to, že tehdy Drahomíra přijala křest jako Arnulfovu podmínku svého dalšího setrvání v čele českého knížectví. Zároveň se bavorskému vévodovi zavázala přátelskou spoluprací v duchu předchozí politické linie vládnoucích Přemyslovců. Tuto dohodu pak stvrdila tím, že vyhnané bavorské kněžstvo se do Čech mohlo opět vrátit.

Jisté je, že Drahomíra v čele českého knížectví zůstala až do Václavovy plnoletosti a sousední německý král Jindřich Ptáčník její vládu toleroval. Těžko si však takovou toleranci představit od vládce, jenž vedl války pod záminkou šíření křesťanství se sousedními pohanskými kmeny, pokud by Drahomíra křesťankou nebyla. Nezodpovězenou otázkou pouze je, kdy ke křesťanství konvertovala, zda to bylo až po Ludmilině skonu, nebo již dříve, kdy se stala manželkou knížete Vratislava.

Zda nechala Drahomíra skutečně zavraždit kněžnu Ludmilu, je dodnes sporné. Způsob, jakým byl tetínský zločin proveden, nese znaky pohanské rituální vraždy. Ludmilina krev podle všeho záměrně nebyla prolita. Snad se Tunna s Gommonem krvavému způsobu vraždy vyhnuli proto, aby z Ludmily neučinili křesťanskou mučednici a světici, kterou se však stejně později stala.

I když následné křesťanské legendy mocenský konflikt obou kněžen vykreslovaly jako spor stoupenkyň dvou rozdílných náboženství, není vyloučeno, že jeho pozadí mělo především politické příčiny, kdy nešlo o nic jiného než o mocenský zápas, v němž hrály náboženské motivy roli zcela okrajovou – pokud vůbec nějaké byly.

Ale jeden možná jistou roli přece jen sehrál. Drahomířin pohanský kmen Stodoranů byl ohrožován rostoucí expanzí sousedních německých králů, což mohlo vést k tomu, že ke křesťanství měla dlouho velice vlažný vztah a latinské kleriky z Bavorska v lásce neměla.

Po jejím nástupu k moci se to však změnilo. Čistka mezi pohanskými bojovníky její ozbrojené družiny stejně jako výstavba kostelíka sv. Michala na Tetíně svědčí o tom, že chtěla veřejně dokázat, že je už pravověrnou křesťankou. Ale zda to tak opravdu bylo, zůstane už asi navždy tajemstvím.

Koniec ukážky