Top 10 zajímavostí

La Rambla Živé a zábavné místo ve dne i v noci

Fundació Joan Miró Muzeum s výjimečnou kolekcí děl tohoto umělce

Sagrada Família Na Gaudího nedokončeném mistrovském díle pokračují práce

Monestir de Pedralbes Poklidné útočiště

Museu Picasso Největší sbírka umělcova díla mimo Paříž

Palau de la Música Catalana Nádherná exploze mozaik, kachlů a plastik

Barri Gòtic V centru této staré čtvrti stojí skvostná gotická katedrála

Palau Nacional V této monumentální budově je zmapováno 1000 let katalánského umění

Nábřeží Písečné pláže slouží obyvatelům města jako velká hřiště

Casa Batlló Jedna z fantastických modernistických budov, jimiž je město proslavené

Ideální den v Barceloně

9.00 La Rambla

Vyrazte brzy a užijte si třídu La Rambla v ranním středomořském světle, než ji zaplní davy lidí. Ve stánku si kupte noviny a zajděte na tržiště La Boqueria – nejbarevnější právě po ránu – na pořádnou katalánskou snídani, dejte si třeba malé kalamáry a ztracená vejce v El Quim.

10.30 Gotická čtvrť

Na druhé straně třídy La Rambla leží Gotická čtvrť. Toulejte se jejími stinnými uličkami a dvorky s palmami. Podrobné informace o současné staré čtvrti získáte v Městském historickém muzeu (MUHBA), nebo si zaskočte na kávu do maličké kavárny Meson del Café na ulici Llibreteria.

12.00 Kostel Santa Maria del Mar

Za třídou Via Laietana leží čtvrť Born. Nahlédněte do dechberoucího interiéru kostela Santa Maria del Mar, nebo obdivujte fasádu kostela nad una copa de cava na terase La Vinya del Seny.

13.30 Oběd

Poznejte místní rytmus a dejte si menú del dia, tříchodové meníčko za pozoruhodně nízkou cenu, v některém z místních barů, třeba Rodrigo v Argenteria, nebo v okolí Passeig del Born. Další možností je desetiminutová procházka do Barcelonety na paellu u moře v Can Majó.

15.30 Siesta

Pomalá procházka podél Passeig Marítim k Vila Olímpica, s přestávkou na kávu v některém z nábřežních xiringuito (plážových barů), je ideální na strávení oběda. Pak se svezte taxíkem zpátky a dejte si siestu nezbytnou k tomu, abyste vydrželi až do pozdních nočních hodin.

17.30 Prozkoumejte čtvrť Eixample

Na nákupy do modernistického prostředí čtvrti Eixample se vydejte s celou rodinou. Komu se nechce chodit po obchodech, může navštívit některou z Gaudího budov, třeba La Pedrera nebo Casa Batlló, nebo se jen tak toulat a obdivovat bohatství dekorativních detailů (od vitrážových oken po keramiku) od Gaudího současníků.

20.30 Nápoje a tapas

Dopřejte si oddech v některém z bezpočtu barů na elegantní třídě Rambla Catalunya nebo vyzkoušejte stejnojmenný koktejl v baru Dry Martini (Aribau 162) a pak vyrazte na tapas, dokonalou večeři od předního šéfkuchaře Carlese Abellana v Tapas 24.

22.30 Noční flám

Den zakončete stylově o kousek dál v módním klubu Ommsession (Rosselló 265), který je součástí oceňovaného hotelu Omm, kde můžete narazit na nějakou celebritu. Popřípadě zajeďte taxíkem do Mirablau v půli kopce Tibidabo a tancujte až do rána.

Úvod

Barcelona je sice až druhým největším španělským městem (za svým věčným rivalem Madridem), vládla však velké říši dlouho před zrozením Španělska. Kartáginci zde před dvěma tisíciletími zbudovali vojenskou základnu a nazvali ji Barcino.

Návštěvník se sice může několik dnů toulat po Gotické čtvrti tvořené spletí středověkých uliček, z níž dýchá slavná minulost města, Barcelona však představuje pravý opak strnulé minulosti. Je to dynamická, hustě zalidněná a moderní metropole. Od roku 1992, kdy hlavní město autonomního Katalánska hostilo letní olympijské hry, se stalo jedním z nejvyhledávanějších měst Evropy.

Kdysi umouněná a šedivá Barcelona s páchnoucím průmyslovým přístavem se zcela změnila. Byly vybudovány potřebné okružní silnice, obnoveny zchátralé čtvrti, objevily se nové parky a veřejná prostranství se sochařskými prvky. Letiště, železnice a metro prošly modernizací, vyrostly zde nové hotely, muzea a koncertní síně. Nejdůležitější změnu však představovalo „otočení města“ směrem k moři. S dynamickým přístavem (jednou z nejrušnějších zastávek výletních plaveb v Evropě), Olympijským přístavem a dalším rekreačním kotvištěm u Diagonal Mar, čistými plážemi a věhlasnými nábřežními čtvrtěmi katalánská metropole úspěšně spojila lákavá potěšení Středomoří s důmyslnou, tvůrčí energií moderní Evropy. Dnes se pozornost budovatelů soustředí na dvě hlavní tepny vedoucí z východu na západ směrem k moři – Avinguda Diagonal a Avinguda Paral·lel. Cílem je vytvořit kompaktní spojení mezi těmito dvěma třídami, vzkvétajícím přístavem s terminály pro výletní plavby a komplexem Forum s výstavními a konferenčními prostorami. Tento projekt pokračuje i navzdory hospodářské recesi a finanční krizi v eurozóně.

Oslava státního svátku Katalánska v září

Katalánská kultura

Proměnu Barcelony v posledních desetiletích doprovázela také obroda katalánské kultury, španělskými vládci dlouho přehlížené a často neskrývaně potlačované. Nejcitelnější útlak přinesla frankistická diktatura, která trvala od občanské války v letech 1936–1939 až do smrti generála Franka v roce 1975. Zákon o autonomii z roku 1979 zaručil Katalánsku vysokou míru samosprávy, dále rozšířenou novým zákonem v roce 2006. Katalánská vláda energicky podporuje katalánské umění, literaturu i jazyk. Tento trend ještě více zesílil po zvolení nacionalisty Xaviera Triase starostou města v roce 2011.

Znovu se také probudila hrdost Barceloňanů na jejich město. Jsou pyšní na svou architekturu i design. Největší zásluhu na tom má nejslavnější místní rodák, Antoni Gaudí (1852–1926), jeden z tvůrců modernismu, katalánské secese (art nouveau). Gaudího budovy ohromují dodnes. Jeho nejznámějším dílem je vznosná, stále nedokončená katedrála Sagrada Família, v Barceloně však stojí řada dalších jeho děl. A to je pouze Gaudí. Na přelomu 19. a 20. století si skupina modernistů, mimo jiné Lluís Domènech i Montaner a Josep Puig i Cadafalch, vymyslela ty nejfantasknější budovy, jaké jim jejich bohatá představivost – a podobně bohatí mecenáši – dovolili. K pozdějším architektonickým hvězdám patřili či patří Oriol Bohigas, Enric Ruiz-Geli, Miralles a Tagliabue a množství zahraničních architektů, například Jean Nouvel, Norman Foster, Richard Rogers, Frank Gehry, Herzog a de Meuron; ti všichni ve městě vytvořili či stále tvoří nové význačné stavby.

Design a pragmatismus

V Barceloně budovali svou kariéru někteří z nejvýznamnějších umělců 20. století – Katalánci Joan Miró a Salvador Dalí a také Pablo Picasso, jenž v katalánské metropoli strávil část svého života, než se vydal za slávou do Paříže (barcelonské Picassovo muzeum disponuje největší sbírkou jeho děl mimo Paříž). Jen málokteré město je tak fascinované designem jako Barcelona. Otevření každého supermoderního muzea, mostu či baru je veřejnou událostí, o níž místní obyvatelé dlouze debatují. Nastávající novomanželé spěchají se seznamem svatebních darů do nejtrendovějších designových obchodů a avantgardní veřejné prostory jsou často financovány z veřejných prostředků.

Sardanes

Město i celý region berou svou kulturu velmi vážně. Rituály jako třeba sardana, tradiční tanec předváděný v sobotu večer a neděli ráno před katedrálou a občas i v neděli večer na Plaça Sant Jaume, se považují téměř za posvátné. Muži, ženy i děti se chytí za ruce a vytvoří kruh, v němž provádějí na pohled jednoduché, ale uspořádané kroky. Hudební skupina zvaná cobla, složená ze smyčců, žesťů a bubnu, hraje rytmické, melancholické melodie, přičemž se tvoří další a další kruhy, až je celé prostranství zaplněno tanečníky.

Barceloňané však bývají překvapivě konzervativní a pragmatičtí. Barcelona, coby španělské průmyslové centrum, bere velmi vážně práci i peníze. Na Katalánsko, zahrnující 15 % populace Španělska (z toho 1,6 milionu v městě samotném), připadá více než 20 % španělského HDP a třetina veškerého exportu. Katalánci mají pověst skrblíků – tato kritika je však nepřímým komplimentem jejich schopnosti peníze vydělat a spravovat.

Nezávislost Katalánska

O Katalánsku je od nepaměti známo, že se od zbytku Španělska liší. Tato autonomní oblast proslula svým zarputilým smyslem pro nezávislost a vlastní identitu, například býčí zápasy jsou zde zakázány a ani flamenco není pro tuto oblast příznačné. Katalánci se houževnatě drží svého jazyka a bránili ho proti opakovaným pokusům Kastilie – a Frankovy vlády – o likvidaci. A především věří, že Katalánsko není pouhá oblast, ale samostatný národ. Mnozí by Barcelonu rádi viděli jako hlavní město nezávislého státu s katalánštinou coby úředním jazykem. Většinu tvrdě pracujících lidí deprimuje, jak velká část bohatství vytvořeného v Katalánsku směřuje do Madridu.

Vyrazte na prohlídku

Rychlou prohlídku tohoto dynamického středomořského města umožňuje Bus Turístic, na který můžete nasednout (a vysednout z něj), kdekoli se vám zlíbí; nebo vyrazte pěšky, na kole, na lodi, skútru či v helikoptéře. Informace o aktuální nabídce zjistíte na adrese www.barcelonaturisme.com.

Veškeré politické úvahy však ustupují do pozadí, když zdánlivě celá Barcelona vyrazí do ulic těsně před obědem nebo časně večer. Alejí lemovaný bulvár La Rambla, který Victor Hugo nazval „nejkrásnějším na světě“, je plný místních i návštěvníků. Z barů na nárožích se vyvalí veselí zákazníci, kteří si tam zaskočili na tapas (chuťovky jako kousek omelety, sardinky, chobotničky, olivy, sýr či klobása chorizo) a sklenku vína, piva či místního nápoje cava (šumivé víno vyráběné v okolí Barcelony). Pouliční mimové pózují za pár drobných pro fotografy a starší lidé sedí a pozorují mumraj všude kolem.

Carrer del Lledó, kdysi domov barcelonské aristokracie

Pěší výlety

Barcelonu, lemovanou mořem, řekou Besòs a ze dvou stran kopci, je ideální poznávat pěšky. Rozprostírá se na úbočích mírných kopců svažujících se směrem k nábřeží. V blízkosti vody se nachází Barri Gòtic (Gotická čtvrť) a ostatní části starého města tvořící labyrint uliček, obydlených po více než tisíc let. V pilířích a zdech lze spatřit starobylé kameny římského města, základy původního osídlení jsou k vidění pod budovou městského muzea (Museu d’Història de la Ciutat). Barcelona už dávno přerostla své původní hradby a její moderní části se rozprostírají všemi směry. Městské třídy jsou široké a osázené stromořadími, přerušované náměstími s bezpočtem kaváren. Čtvrť Eixample, s uliční sítí založenou v 19. století, zahrnuje význačné modernistické nájemní domy, módní butiky, galerie, restaurace a hotely.

V noci je Barcelona stejně živá a čilá jako ve dne. Její obyvatelé začínají večer s tapas a několika drinky po práci, takže večeře přichází na řadu až pozdě večer. Pro Barceloňany není výjimečné zasednout ke stolu i o půlnoci. Kluby a sály s živou hudbou pořádně ožívají až kolem druhé ráno. Kterýkoli den v týdnu pulzuje La Rambla životem do časných ranních hodin. Je-li noční Barcelona na váš vkus příliš divoká, příjemným zakončením dne může být i večerní procházka: katedrála, kostely, paláce i další památky jsou stále osvětlené. Gotická čtvrť se ponoří do ticha, které občas přeruší jen halas nočních hýřilů či rachocení skateboardů.

Marsella, bohémský absintový bar v El Raval

Stručná historie

Barcelona se původně jmenovala Barcino po kartaginském vojevůdci a Hannibalovu otci Hamilkaru Barkasovi, jenž ve 3. stol. př. n. l. vybudoval na severovýchodním pobřeží Ibérie základnu. Tuto oblast již dříve osídlili Féničané a Řekové a Barcino se usadil v místě dřívějšího kelto-iberského osídlení, zvaného Laie. Nejvýraznější stopy však v Barceloně zanechali Římané, kteří dobyli celou Ibérii. V roce 206 př. n. l. porazili Kartágince v bitvě u Ilipy a poté vládli Hispánii šest století; během této doby na celém poloostrově pevně zakořenily římské právo, jazyk i kultura. Římská citadela v Barceloně, obehnaná mohutnou hradbou, se nacházela na vyvýšeném místě, na němž nyní stojí katedrála, budova katalánské vlády a radnice. Od 1. stol. n. l. se po celém Katalánsku začaly šířit křesťanské komunity.

Hlavní město Vizigótů

Po vyplenění Říma v roce 476 se na území dnešního Španělska usadili Vizigóti. Barcelona byla jejich hlavním městem v letech 531–554, poté přenesli svou mocenskou základnu do Toleda. Vizigótské království zaniklo roku 713 po invazi Maurů. Tito nájezdníci ze severní Afriky nakrátko ovládli také Katalánsko. Když je v roce 801 porazili za Pyrenejemi Frankové, Mauři se stáhli na jih poloostrova, přičemž si v Katalánsku neponechali žádný trvalý opěrný bod. V pohraničních oblastech se usadili rytíři Karla Velikého, aby střežili jižní hranici jeho říše.

Katalánská povaha

Zatímco většinu Španělska ovládali Maurové, Katalánsko zůstávalo spojené s Evropou. To významně přispělo k utváření typického katalánského charakteru.

V roce 878 se lenní pán Guifré el Pelós (Wilfred Vlasatý) stal barcelonským hrabětem a založil dynastii, která tomuto území vládla téměř pět století. Vznikajícímu národu dal prapor tvořený čtyřmi červenými vodorovnými pruhy ve zlatém poli, který je nyní nejstarší dosud používanou vlajkou v Evropě. Když král Ludvík V. Francouzský odmítl přijít na pomoc proti maurským nájezdníkům, vládci barcelonského hrabství vyhlásili v roce 988 nezávislost. Katalánsko se brzy začalo rozšiřovat prostřednictvím sňatků i válečných tažení, zejména za vlády Ramóna Berenguera III. (1082–1131).

Kolumbovo bohatství

Kryštofa Kolumba po návratu z plavby do Ameriky v roce 1493 přijal panovnický pár Ferdinand a Isabela v barcelonském Královském paláci. Navzdory tomuto gestu veškeré bohatství z Nového světa plynulo do Kastilie, mocenského centra Španělska, na úkor Barcelony.

Národ obchodníků

Úspěšní vládci obrátili svou pozornost k ovládnutí Středomoří. Jaume I. (1213–1276) upevnil vládu nad Baleárskými ostrovy a nárokoval si Valencii. V roce 1282 získala aragonská dynastie Sicílii. Aragonské království a Barcelonské hrabství se stalo základem knížectví Katalánie. Území zahrnovalo i Sardinii, Korsiku, Neapol a Roussillon v jižní Francii. Během následujícího století dosáhla Barcelona vrcholu své slávy.

Od konce 13. do 15. století probíhala v Barceloně mohutná výstavba, budovala se katedrála a gotické paláce. Město se stalo střediskem výměny vědeckých znalostí a učenosti. Vzkvétalo umění podporované energickou třídou bankéřů a obchodníků, včetně významné židovské komunity.

Vznikaly politické instituce a v roce 1359 byl oficiálně ustaven katalánský parlament Corts Catalanes, který se scházel nepravidelně již od 80. let 13. století. K řízení finančních a politických záležitostí byl založen sbor, z něhož se později stala vláda (Generalitat).

Sjednocené Španělsko

Sňatek Ferdinanda Aragonského (pro Katalánce Ferrán II.) a Isabely Kastilské v roce 1469 vedl ke spojení obou korun a vytvoření jádra sjednoceného španělského státu. Pod katolickými vládci došlo k začlenění Katalánska do Kastilie. Vypuzení Židů ze Španělska nekompromisní katolickou inkvizicí silně postihlo zejména prosperující komunity v Barceloně a Gironě.

Během 16. století, španělského zlatého věku, politický vliv Katalánska a Barcelony dále upadal. Habsburský vnuk Ferdinanda a Isabely se v roce 1516 stal španělským králem Karlem I. Později získal korunu Svaté říše římské jako císař Karel V., panovník s celoevropskými povinnostmi, které mu ponechávaly jen málo času na Španělsko. Jeho syn Filip II. pak přestěhoval hlavní město španělského království z Toleda do Madridu.

Král Ferdinand a královna Isabela vítají Kolumba

Válka a hnutí odporu

V roce 1640, kdy Španělsko i Francie bojovaly ve třicetileté válce, vyhlásilo Katalánsko nezávislou republiku a spojenectví s Francií. Španělská vojska v roce 1651 oblehla a dobyla Barcelonu, po francouzské porážce byla v roce 1659 na základě pyrenejského míru katalánská území severně od Pyrenejí postoupena Francii, čímž vznikla hranice ve své současné podobě. Následující roky přinesly množství válek a sporů ohledně nástupnictví na trůn, v nichž se Barcelona vždy přidávala na stranu kohokoli, kdo zrovna stál proti Madridu.

Nejhorší období nadešlo při válce o dědictví španělské (1701–1714) mezi příznivci Filipa z Anjou, vnuka francouzského krále Ludvíka XIV., a habsburského nárokovatele, arcivévody Karla Rakouského. Karel se vylodil v Katalánsku, kde ho nadšeně vítali. Válku však vyhrál Filip, podporovaný Francií, a stal se prvním bourbonským vládcem, Filipem V. Po třináctiměsíčním obléhání dobyla královská armáda 11. září 1714 Barcelonu a vyplenila ji. Následovalo rozpuštění katalánské vlády (Generalitat) a zrušení městských privilegií. Pro dohled nad podrobeným obyvatelstvem byla vybudována pevnost Ciutadella a oficiální používání katalánštiny bylo zakázáno. Katalánsko slaví tento den státní svátek zvaný Diada jako symbol ducha národního odporu.

Námořní slávu říše prezentuje Museu Marítim

Jakýkoli svár ve španělské vládě či konflikt se zahraničními mocnostmi sloužily katalánským separatistům jako záminka k povstání, přestože jejich revolty byly obvykle velmi brzy potlačeny. V letech 1808 až 1814 se Španělsko opět stalo bojištěm, kde proti sobě v takzvané poloostrovní válce stály britské síly a Napoleonova armáda. Napoleon zaútočil na katalánské posvátné místo – klášter na Montserratu – a zničil ho.

Duch evropského liberalismu dorazil do Španělska se zpožděním. Po mnoha zvratech, zahrnujících i období republiky, byla v roce 1873 ustavena konstituční monarchie s demokratickou ústavou. Krátce poté Barcelona konečně získala právo obchodovat s koloniemi v Novém světě.

Industrializace

Město se mezitím zaměřilo na industrializaci. V polovině 19. století strhlo středověké hradby, aby získalo prostor pro rozšíření. Vznikala čtvrť Eixample, tvořená pravoúhlou uliční sítí a širokými třídami, v níž si svá sídla budovali noví průmyslníci. Bohatí mecenáši podporovali takové architekty jako Antoniho Gaudího a Lluíse Domènecha i Montaner. S prosperitou přicházelo i oživení v umění a písemnictví. Toto období se v katalánštině nazývá Renaixença (obrození). Město usilovalo o celosvětové uznání uspořádáním Světové výstavy v roce 1888, která se konala na místě pevnosti Ciutadella, nyní Parc de la Ciutadella.

S průmyslovou expanzí se vyvinula městská dělnická třída. Agitace za sociální spravedlnost a regionalistický kvas vytvořily výbušnou atmosféru s častými stávkami a anarchistickým násilím. V roce 1914 byla sestavena provinční vláda Mancomunitat spojením čtyř katalánských provincií – Barcelony, Tarragony, Lleidy a Girony. V roce 1923 ji rozpustil generál Primo de Rivera, jenž nastolil ve Španělsku vojenskou diktaturu a zakázal používání katalánštiny.

Občanská válka

V roce 1931 byla založena druhá republika a král Alfons XIII. uprchl do exilu. Katalánsko získalo samosprávu, došlo k obnovení regionálního parlamentu a vlajky i k uznání katalánštiny jako úředního jazyka. V roce 1936 se vzbouřily některé armádní jednotky a rozpoutaly brutální občanskou válku. Proticírkevně zaměřené davy podpálily řadu barcelonských kostelů. V republikánském městě se formovaly internacionální brigády. Barcelona byla jedním z posledních měst, které povstalecká vojska generála Franka dobyla. Stalo se tak na konci občanské války, v roce 1939.

Výstava na Montjuïc

Navzdory diktatuře Prima de Rivery (1923–1930) se Barcelona vrhla do přípravy další světové výstavy a na kopci Montjuïc postavila monumentální budovy a sportovní zařízení, z nichž mnohé tu uvidíte i dnes. Výstava byla zahájena krátce před krachem na burze v roce 1929.

Občanská válka si vyžádala na 700 000 mrtvých bojovníků; dalších 30 000 lidí bylo popraveno, včetně mnoha kněží a jeptišek; až 15 000 civilistů zahynulo při náletech a spousta obyvatel uprchla ze země. Porážka měla pro Katalánsko kruté důsledky. Franco zrušil veškeré regionální instituce a zavedl centrální řízení. Katalánština byla zakázána, dokonce i ve školách a kostelích. Barcelona dlouhou dobu dostávala z Madridu jen malou finanční podporu a celé Španělsko zůstávalo v podstatě odříznuté od zbytku Evropy.

Od 60. let 20. století

Navzdory politickému a kulturnímu útlaku a krizovým poválečným rokům se pracovití Katalánci v 60. letech znovu propracovávali kupředu a učinili ze svého regionu ekonomicky nejúspěšnější část Španělska. Tradiční textilní odvětví ustoupilo více prosperujícímu železářskému a chemickému průmyslu. Do Barcelony přicházeli za prací lidé z chudších venkovských oblastí Španělska. Kolem města chaoticky vyrůstala předměstí s nevzhlednými věžáky. Frankova vláda podporovala v 60. letech turismus a ze severu se začaly hrnout davy na Costa Brava. Spekulanti vydělávali na pozemcích na pobřeží, ale ekonomika prudce rostla.

Arc de Triomf (Vítězný oblouk) postavený ke Světové výstavě 1888

Diktatura skončila smrtí generála Franka v roce 1975. Juan Carlos, vnuk Alfonse XIII., se stal králem a Španělsko úspěšně zvládlo rychlý přechod k demokracii. V den, kdy Franco zemřel, teklo v ulicích Katalánska víno proudem a vzápětí byla obnovena Generalitat jako řídicí orgán autonomní oblasti. Katalánština se stala úředním jazykem, následovala obroda kultury a tradic, patrná v literatuře, divadle, televizi, filmu, kulturních centrech, uměleckých festivalech a oblíbených církevních slavnostech.

Současnou moderní podobu dal Barceloně charismatický socialistický starosta Pasqual Maragall, který využil olympijské hry v roce 1992 ke spuštění programu přestavby města, který měl napravit škody způsobené dlouhými léty zanedbávání ze strany centrální vlády. Tento proces neztratil na obrátkách ani po olympiádě. Do 21. století vstoupila Barcelona pod vládou starosty Jordi Hereua. V roce 2000 městská rada schválila projekt 22@ (který stále probíhá) s cílem dosáhnout urbanistické, ekonomické i sociální modernizace, zahrnující přestavbu starých průmyslových oblastí, jako třeba Poble Nou, zlepšení dopravního spojení a uvolnění místa špičkovým moderním průmyslovým odvětvím a novým stylovým hotelům. Zvolením Xaviera Triase, prvního katalánského nacionalisty, starostou v roce 2011 skončila 32letá vláda socialistů nad městem. Navzdory těžkým hospodářských časům, které zpomalují proces budování, si Barcelona drží status špičkového obchodního a konferenčního centra a kvalitou života se řadí mezi nejlepší evropská města.

Pochod za nezávislost Katalánska

Historické milníky

237 př. n. l.

Kartaginský vojevůdce Hamilkar Barkas buduje základnu Barcinu.

206 př. n. l.

Římané porážejí Kartagince v bitvě u Ilipy.

531–554 n. l.

Barcelona se stává hlavním městem Vizigótů.

711

Maurská invaze do Španělska; zůstávají zde až do roku 1492.

878

Wilfred Vlasatý zakládá dynastii barcelonských hrabat.

1096–1131

Ramón Berenguer III. rozšiřuje katalánskou říši.

1213–1276

Jaume I. upevňuje říši, Barcelona roste.

1359

Vzniká Corts Catalanes (katalánský parlament).

1469

Ferdinand a Isabela sjednocují Aragonii a Kastilii.

1494

Správa Katalánska spadá pod kontrolu Kastilie.

1516

Na trůn usedá Karel I. (císař Svaté říše římské Karel V.).

1659

Katalánská území severně od Pyrenejí jsou postoupena Francii.

1701–1714

Válka o dědictví španělské.

1713–1714

Obléhání Barcelony vojsky Filipa V.; vybudována Ciutadella.

1808–1814

Poloostrovní válka mezi Británií a Francií.

1888

Barcelona pořádá první světovou výstavu.

1914

Zformována katalánská provinční vláda Mancomunitat.

1923

Generál Primo de Rivera nastoluje diktaturu a zakazuje katalánský jazyk.

1931

Moci se ujímá republikánská strana.

1932

Katalánsko nakrátko získává status nezávislosti.

1936–1939

Občanská válka končí Frankovou diktaturou a izolací Španělska.

1975

Franco umírá; Juan Carlos se stává králem.

1979

Zákon o autonomii; katalánština obnovena jako úřední jazyk.

1986

Španělsko vstupuje do Evropských společenství (později Evropská unie). V Barceloně se spouští mohutná stavební vlna.

1992

Barcelona hostí olympijské hry.

2004

Město se rozšiřuje na sever kvůli pořádání Fora 2004.

2006

Nový zákon zajišťuje Katalánsku ještě širší autonomii.

2009

Modernizační projekt 22@ úspěšně pokračuje.

2011

Starostou je zvolen katalánský nacionalista Xavier Trias.

2012

Budování dopravních staveb se zpomaluje, dostavba linky metra na letiště je posunuta na rok 2014.

Kam se vydat

Seznámení s Barcelonou můžete pojmout různými způsoby. Prohlídky města jsou buď koncipovány tematicky, nebo představují putování po čtvrtích. Můžete vyrazit na prohlídku Gotické čtvrti, kopce Montjuïc či nábřeží, nebo si naplánovat výlet po dílech Gaudího a modernismu či nejnovější architektury. Přestože je velmi lákavé natěsnat všechno do jednoho pobytu, ponechejte si čas na návštěvu pestrobarevných tržišť či uliček plných obchodů se starožitnostmi. Neostýchejte se nahlédnout i do tichých nádvoří. Dopřejte si čas, posaďte se do pouliční kavárny, přečtěte si noviny, nebo jen pozorujte okolní ruch.

Staré Město – Barri Gòtic, La Ribera, El Raval, La Rambla – a čtvrť Eixample nejlépe poznáte, když si je projdete pěšky. K návštěvě vzdálenějších míst – Montjuïc, Barceloneta s nábřežím, Tibidabo a dvou hlavních Gaudího atrakcí Sagrada Família a Parc Guëll – je ideální využít kvalitní síť městské hromadné dopravy (čisté a rychlé metro, příměstské vlaky, moderní autobusy, kolejové lanovky, tramvaje a visuté lanovky) i spoustu poměrně levných taxíků. Nezbytná je dobrá mapa, nenechejte se však zmást tím, jak blízko sebe se tato místa zdají být.

Koniec ukážky

Table of Contents

Top 10 zajímavostí

Ideální den v Barceloně

Úvod

Stručná historie

Kam se vydat

La Rambla

La Boqueria

Palau Güell

Plaça Reial

Katedrála

Plaça Sant Jaume

Plaça del Rei

Směrem k Muzeu Frederika Marèse

Římské památky a židovské ghetto

Starožitnická ulička

Trojice náměstí

Okolo Plaça Nova

La Ribera

El Born

Další sídla a muzea

l’Eixample

Illa de la Discòrdia

La Pedrera

Passeig de Gràcia

Okolo bulvárů

Gràcia a park Güell

Námořní dědictví

Port Vell

Barceloneta

Olympijská vesnice a okolí

Parc de la Ciutadella

El Raval

Obnova města

Poklady katalánského umění

Poble Espanyol

Diagonal

Tibidabo

Výlety

Montserrat

Sitges

Sant Sadurní d’Anoia (Penedès)

Vilafranca del Penedès

Volný čas

Zajímavosti

Sardanes

El Call

Pablo Picasso

Modernismus

Antoni Gaudí