Goblini versus trpaslíci

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Philip Reeve

Goblini versus trpaslíci – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Philip Reeve se narodil v anglickém Brightonu a mnoho let pracoval v knihkupectví. Je znám jako spisovatel a ilustrátor, autor několika bestsellerů. Jeho prvotina Smrtelné stroje, která je prvním dílem epické série, byla s velkým úspěchem publikována v mnoha zemích po celém světě. Je držitelem Carnegieho medaile za literaturu, ocenění Zlaté Nestlé Smarties udělované ve Velké Británii autorům knih pro děti, Ceny deníku Guardian za dětskou literaturu a ceny Modrý Petr za knihu roku udělovanou BBC. Se svou ženou a synem žije v oblasti přírodního parku Dartmoor, v jehož divočejších končinách se pravděpodobně vyskytují spousty blatoslizů, bladragů a jiných záhadných stvoření.

www.philip-reeve.com

www.philip-reeve.blogspot.com

www.mortalengines.co.uk

Věnováno Samovi Reevovi

Obsah

Henwyn v díře

Návrat do Štěpnice

Zeměměřič

Šampon

Městští trolové a neprodané svazky

Čihařův dům

Přátelé a nepřátelé

Zéwini duchové

Král králů

Cesta domů

Návrat hrdinů

Trpaslíci útočí

Po bitvě

Podzemí

Domy mrtvých

Pod horami

Vok z Bažiny

Zabiják červů

Trpaslistán

Obří trpaslík

Štěpnická rada

Goblini na pochodu

Bitva u Adheraku

V břiše Obřího trpaslíka

Duchové

Henwyn v díře

„Žuch!“ řekl Henwyn.

Zní to trochu divně, když někdo jen tak řekne žuch. Jenže Henwynovi se právě pod nohama propadl kus země a on se zřítil do hluboké, černočerné, neproniknutelné temnoty. „Žuch“ tedy vyjadřovalo jeho pocity poměrně přesně. „Žuch!“ pravil ještě jednou, tentokrát zamyšleně, a překulil se na záda. Vysoko nad sebou zahlédl rozedranou záplatu denního světla, které, jak si domyslel, muselo přicházet otvorem, jímž propadl. Všechno ostatní bylo temné jako nejčernější noc.

„Lišáku?“ křikl.

Lišák byl Henwynův nejlepší přítel, což bylo neobvyklé, protože zatímco Henwyn byl mladý muž (světlovlasý, čestný a ne zrovna ošklivý – tedy pokud vám na takových věcech záleží), Lišák byl goblin. Stvoření s liščím obličejem a žlutýma očima, dlouhýma ušima a zrzavým chomáčem chlupů na konci ocasu. Přátelství mezi lidmi a gobliny byla věc nevídaná. Jenže za poslední rok a půl se toho v Západních zemích přihodilo tolik nevídaného a neobvyklého! Většina lidí měla za to, že to způsobila Nesmrtova hvězda – kometa, která se po mnoha a mnoha letech znovu vynořila odněkud z hlubin vesmíru a teď svištěla nad krajinou, trousila po ní svou stříbrnou zář a probouzela stará kouzla, která po celou dobu její nepřítomnosti poklidně dřímala ve svých tajných skrýších.

Jedním z vůbec nejtajuplnějších míst byla stará zborcená štěpnická pevnost. Ta byla odnepaměti domovem Lišákova gobliního klanu a tam nyní žil i Henwyn. A právě ze Štěpnice se Henwyn s Lišákem toho rána vydali na cestu, překonali její rozbořenou Vnější hradbu a vystoupali až na příkré, neobydlené svahy nehostinných Kostlivých hor. Oblačné panenky, které občas nad Štěpnicí přelétávaly na svých mracích, Henwynovi totiž nedávno vyprávěly, že v horách vídají kouř a v noci i ohně. To mu připadalo velmi záhadné a dobrodružné, a protože se sám cítil tak trochu jako dobrodruh, rozhodl se, že to prozkoumá. „Jen si představ, jaký to bude pro nás užitečný trénink na příští rok, až se na jaře vydáme za opravdovým dobrodružstvím,“ řekl Lišákovi a nakonec se mu podařilo ho přesvědčit, aby šel s ním.

Pokud dobrodružství spočívají v tom, že si člověk úplně uchodí nohy, a přitom se unudí téměř k smrti, tak to byl opravdu dobrý trénink. Nic jiného než bolavé nohy je totiž až do pozdního odpoledne nepotkalo. Tehdy se zastavili na vršku jednoho obzvlášť strmého svahu, aby si odpočali.

„Pff! Vždyť tu vůbec nic není,“ reptal Lišák a třel si tlapy plné puchýřů. „Jenom skály, déšť a suťoviska. Vždyť tady v těch skalách se nudí i vítr! Jen si poslechni, jak monotónně kvílí. Ty bláznivé oblačné panenky si určitě zase vymýšlely. Pojďme se vrátit domů!“

Henwyn ho neposlouchal. Díval se dolů, na opačnou stranu údolí. Pak tím směrem ukázal: „Co to je?“

„Co je co?“ bručel Lišák, přesvědčený, že tohle údolí vypadá úplně stejně jako všechna ostatní údolí, která toho dne spatřili: svahy prudce klesající do údolí, kterými protékají mléčně zbarvené, klikatící se řeky, a skalnaté převisy nad nimi. V tomto údolí se však uprostřed svahu mezi rozházenými balvany tyčil jakýsi vzpřímeně stojící útvar.

„To je jen nějaká stará věž,“ řekl Lišák.

„Ne, to není věž,“ namítl Henwyn. „Je to komín! Podívej! Kouří se z toho!“

Lišák vrhl ke komínu kradmý pohled. Ať už to byl komín nebo věž, kolem jeho vrcholku se opravdu vznášelo několik nezřetelných obláčků. Stále se mu však nechtělo věřit, že to je skutečně kouř. Klidně to mohly být cáry nějakého nízko plujícího mraku, kterých tu po okolí neustále poletovaly spousty, otíraly se o skaliska a skrápěly je studeným deštěm.

„Půjdu si to prohlédnout zblízka,“ rozhodl se Henwyn, vyskočil na nohy a za mohutného rachotu uvolněných kamenů se vydal z kopce dolů.

„Jak chceš,“ řekl Lišák, „já zůstanu tady a budu hlídat věci.“ S těmito slovy popadl ranec, který s sebou nesl Henwyn, strčil si ho pod hlavu jako polštář a pokusil se sám sebe přesvědčit, že je zpátky ve svém útulném pelechu ve Štěpnici.

Henwyn se na dně temné díry posadil. Cítil pach vlhké země, což v díře nebylo nic neočekávaného, a slabý pach kouře, což neočekávané bylo. Také slyšel něco jako slabé vzdálené bouchání. Zpočátku neviděl vůbec nic, ale jak se rozkoukával, začal pomalu rozeznávat dřevěné nosné sloupy a podpěry, které se nad ním tyčily do temnoty jako žebra nějakého obrovského tvora. Pochopil, že nesedí na dně díry, ale v podzemní chodbě a že ta chodba pokračuje nějakých dvacet kroků rovně a pak zahýbá do zatáčky. Zpoza zatáčky vycházela mdlá červenooranžová záře, která sílila.

Když došel ke komínu, pocítil zklamání. Komín byl asi tak třikrát nebo čtyřikrát vyšší než člověk, stál na svahu docela osamoceně a čas od času z něho vylétlo pár bledých obláčků kouře. „Haló!“ křikl. Přiložil ke komínu ucho, ale neslyšel vůbec nic. Obešel jej, aby se podíval, jestli v něm není nějaký otvor, třeba taková ta dvířka, jaká používají kominíci. Nenašel nic.

Jen chudá horská půda kolem jeho základů byla celá zjizvená a přerytá, bylo v ní otištěno mnoho stop a kolem ležely hromady čerstvě opracovaných kamenů zbylých po stavebních pracích. Tyhle kameny a ony zvláštní cáry kouře byly jedinými známkami, které mu napovídaly, že komín není jen opuštěnou zříceninou, která na tomto místě nehnutě stojí už stovky let. Řekl si, že se ještě pokusí porozhlédnout po okolí, jestli nenajde něco, co by mu prozradilo víc, a vykročil od komína pryč. Asi po deseti krocích se mu země bez varování propadla pod nohama a on se zřítil do podzemí.

Lišák, který ležel nahoře na svahu, měl pocit, že něco zaslechl – něco jako rachot ukončený žuchnutím. Otevřel oči a posadil se. Henwyn nikde. Asi bude z druhé strany toho pitomého komína, pomyslel si. V tu chvíli ho do nosu udeřila příjemná vůně vycházející z Henwynova rance. Rozvázal řemínky, vrazil hlavu dovnitř a jal se ranec prohledávat. Šňupal v něm s takovou vervou, že úplně přeslechl tlumené volání „Lišáku!“, které se k němu neslo zdola z údolí.

„Jůva!“ zaradoval se. „Sekaná!“

První myšlenka, která Henwynovi prolétla hlavou, když spatřil ohnivou zář za zatáčkou, byla: Draci! Ale draci to být nemohli. Draci si nestaví podzemní chodby, a i kdyby, rozhodně k tomu nepoužívají důlní rekvizity a podpěry. Navíc místo, do něhož se zřítil, bylo příliš malé na to, aby mohlo být dračím doupětem. Nejdůležitější bylo zůstat v klidu, nepanikařit. „Tady žádné příšery nejsou, Henwyne,“ připomněl si přísně.

V tu chvíli se příšera vynořila zpoza zatáčky.

Byla tak obrovská, že Henwynovi v první chvíli ani nedošlo, že to je živá bytost – vypadala spíš jako nějaká menší budova s rozsvícenými okny. Budova si to k němu pomalu šinula chodbou. Uvědomil si, že to, o čem si myslel, že to jsou osvětlená okna, jsou ve skutečnosti lucerny připevněné na postroj, kterým byla křížem krážem opásaná čísi tupá, chlupatá hlava a mohutná ramena. Ve světle luceren se Henwynovi podařilo rozeznat, že příšera má tlapy se silnými drápy, vlhký růžový rypák a obrovskou tlamu, která se právě otevřela a z níž vyletěl závan smrdutého horkého dechu a příšerný, pronikavý jek: „Jííííí!“

„Jíííí!“ oplatil jí to Henwyn. V bezpečí domova si vždycky připadal velmi statečný a nikdy mu nečinilo potíže představit si sám sebe, jak bojuje s příšerami. Když však potom na boj s příšerami skutečně došlo, přestával si být sám sebou jistý. Zašátral po meči a vytáhl ho z pochvy. Světlo lucerny se od jeho ostří odrazilo příšeře přímo do jejích malých poloslepých očí. Zastavila se a začala čenichat Henwynův cizí pach. Uvědomil si, že mu připomíná nějakého gigantického krtka.

Mrkl za sebe, do míst, kde chodba mizela v temnotě za další zatáčkou. Toužil té strašlivé bestii utéct, ale jak mohl vědět, že ve tmě za zákrutem na něho nečeká něco ještě daleko horšího? A kromě toho se nechtěl zatoulat příliš daleko od otvoru, kterým se do podzemí propadl. Co když jiná cesta ven nevede? Co se stane, když se odtud zatoulá pryč a už nikdy se z téhle ohavné díry nevyhrabe?

Vtom zaslechl jakési chraplavé hlasy. Ohlédl se zpátky do míst, kde se hrbila příšera, a uvědomil si, že se kolem ní začaly rojit další lucerny a že ty lucerny drží v rukou nějaké drobné postavy, které se jí drápou přes hlavu a prodírají se jí kolem boků. Některé z nich držely v rukou řetězy připevněné k postroji, jímž bylo zvíře spoutáno, a divoce s nimi škubaly ve snaze přimět ho, aby se dalo znovu do pohybu.

„Co se to tam děje?“

„Něco vylekalo děsukrta!“

„Něco zablokovalo cestu!“

„Zával?“

„Důlní červ?“

„Nikolivěk! Je to osoba!“

Světlonoši postoupili pár kroků dopředu skrz obláčky páry, která vycházela příšeře z tlamy. Všichni byli malého vzrůstu a podsadité postavy a většina z nich měla tvář porostlou hustým plnovousem. Na hlavách měli přiléhavé železné či kožené čapky, na sobě špinavé haleny, na nohou těžké boty a kolem pasu široké opasky s nářadím. A žádný z nich neměřil ani metr.

Trpaslíci! Uvědomil si s úžasem Henwyn. Ve starých pověstech se trpaslíci vyskytovali stejně běžně jako goblini, ale nikdy neslyšel o nikom, kdo by se s nimi setkal ve skutečnosti. Pravdou ovšem bylo, že od té doby, co přijel do Štěpnice, už potkal tolik podivných bytostí (například gobliny, troly a obry), o nichž se taky nikdy nedomníval, že by je kdy mohl spatřit, takže tak moc zase překvapený nebyl. Navíc u trpaslíků, na rozdíl od goblinů, trolů a obrů, se nepředpokládalo, že budou zlí. V příbězích se o nich vždycky mluvilo jako o řádných, poctivých bytostech, možná trochu vznětlivých, zato však šikovných kovářích a havířích.

Samozřejmě, to je ono! Spadl do trpasličího dolu!

Sklonil meč k zemi a s úsměvem pronesl: „Zdravím vás, ušlechtilí trpaslíci! Já jsem Henwyn z Adheraku!“

Trpaslíci zvedli své lucerny do výše Henwynova obličeje, aby si ho lépe prohlédli. Pak k němu přistoupil předák, na jehož kožené čapce byla přilepená svíčka, z níž stékaly pramínky vosku, které mu zůstávaly viset z obočí a z uší jako rampouchy, a zpražil Henwyna pohledem.

„Tohle není osoba,“ zavrčel. „Je to špinavý velkouš!“

Sekaná byla velmi chutná. Byl to takový ten malý bochánek, co do něho bývá zapečené celé vajíčko na tvrdo, což Lišák, který toho o vaření moc nevěděl, považoval za magii. Snědl první bochánek a zamyšleně pohlédl na druhý. Chvíli uvažoval, zda i v něm je zapečené vejce, a nakonec se rozhodl, že si kousne, aby to zjistil – jen pár soust.

Podařilo se mu objevit, že vejce v bochánku je, a zrovna si hřbetem tlapy utíral ze rtů poslední drobky, když si na něco vzpomněl. Trpaslíci. Už to bylo hodně dávno, co o nich četl, ale věděl jistě, že tohle slovo se objevovalo v několika starých svitcích, které kdysi pročítal na vytřořitních kupách. Trpaslíci se zdržovali v podzemí, hluboko pod horami, a dobývali jejich bohatství. Zkrotili a ochočili si obrovské zkázonosné děsukrty, kteří pro ně hloubili jejich podzemní chodby. A gobliny, s nimiž v temnotě pod vřesovišti vybojovali nejeden boj, považovali za své úhlavní nepřátele. Trpasličí doly měly komíny, které odvětrávaly kouř z výhní a natahovaly dolů čerstvý vzduch.

„Henwyne!“ zakřičel a s říhnutím, které zavánělo sekanou, vyskočil na nohy a uháněl z kopce. „Henwyne!“

„Velkouš,“ zavrčel znovu trpaslík. Jeho druhové, srocení za ním, vytáhli nože a kladiva a pozvedli krumpáče. „Záludný velkouš, přišel sem čmuchat, přišel nás špehovat! Kde máš kumpány, velkouši? Nebo jsi snad přišel sám?“

„Celkem sám,“ řekl Henwyn, který vycítil, že tito cizinci nízkého vzrůstu ho nemají rádi. „A nepřišel jsem špehovat. Proč bych vás měl špehovat? Je mi jedno, co si tady v podzemí se svým obřím krtkem děláte, to je vaše věc, ne moje. Už radši půjdu…“

Vtom se jim na hlavu snesla sprška drobnějšího kamení a hlíny. „Zával!“ křičeli někteří z trpaslíků a začali ustupovat. Nebyl to však zával, ale Lišák, který se s pronikavým výkřikem „Do panděra!“ zřítil do podzemí Henwynovou dírou a dopadl na trpasličího předáka.

Nastal zmatek: výkřiky hněvu a bolesti, hemžící se trpaslíci, upuštěné lucerny. Obří krtek zpanikařil a málem strhl na zem trpasličí kočí, kteří se ho ze všech sil snažili udržet. Po stěnách chodby divoce křepčily stíny. Lišák sešplhal z trpasličího předáka. V té chvíli si ho všimli někteří z trpaslíků, kteří se okamžitě dali do křiku: „Goblin! Goblin!“

„To je v pořádku,“ pokusil se jim vysvětlit Henwyn. „On je tady se mnou!“

Nezdálo se však, že by to něčemu pomohlo.

„Utíkej!“ křikl Lišák.

Henwyn vrhl bezmocný pohled na útržek oblohy, který nad nimi vystupoval z temnoty jako kus modrého sukna, který kdosi přilepil na strop. Ale nedalo se nic dělat: Lišák už ho naléhavě postrkoval do temnoty tunelu a těsně za ním se valili trpaslíci, kteří nebyli zaměstnaní krocením děsukrta, a výhružně mávali krumpáči a lopatami.

A tak Henwyn udělal, co mu řekli, a dal se na útěk. Tunel chvíli prudce klesal a hned zase stoupal, a on běžel za Lišákem temnotou tak temnou a hlubokou, až si připadal, že mu někdo zavázal oči šátkem. Naštěstí byl mladý a měl jistý krok a dlouhé nohy. A co se týče Lišáka, prchání odněkud bylo to, co uměl ze všeho nejlépe, takže se jim brzy podařilo zavalitým, funícím trpaslíkům uniknout.

Tunel se větvil, větvil a znovu větvil. Lomoz pronásledování postupně slábl, oni však běželi dál, až k nim nakonec začaly doléhat úplně jiné zvuky a chodbu před nimi opět zalila jakási rudá záře. Zpomalili a opatrně nakoukli za roh. Tam se otevírala obrovská jeskyně, do níž ústil asi tucet dalších chodeb. V jeskyni se to hemžilo pracujícími trpaslíky. Útočili na její kamenné zdi krumpáči a vrtačkami, vylézali nahoru po vratkých žebřících, aby dosáhli na vyšší vrstvy horniny, a nakládali lesklé kameny do obrovských nůší. V pilné práci tam bylo také několik dalších obřích krtků. Někteří z nich tahali nůše naložené na saně a jiní těžkými lopatami připevněnými na své tupé hlavy odsunovali z cesty hromady hlušiny. Celý tento výjev byl osvícen září obrovské výhně umístěné do vzdálenější části sluje, kde trpasličí děti přikládaly na oheň sušený krtčí trus a silní trpasličí kováři kovali nové násady na krumpáče, nové vrtáky a železné přilby.

Všichni byli naštěstí příliš zaneprázdnění, takže nikdo nezvedl hlavu a nevšiml si, jak na ně Henwyn s Lišákem zírají, a hřmot, který se prostorem rozléhal, přehlušil i jejich hlasy.

„Je jich tu spousta!“ vydechl Henwyn. „Já jsem si myslel, že trpaslíci žijí daleko na severu. Co dělají pod Kostlivými horami?“

„Asi se vydali na cestu,“ řekl Lišák. „To musí být ta nová kouzla. Zase se to tady kvůli nim všechno zpacká. Pojď, musíme se dostat odtud ven a vrátit se do Štěpnice. Musíme o nich hned říct princezně Ned. Netuším, co mají za lubem, ale myslím, že příchod těchhle kopáčů je špatná zpráva.“

„Prima nápad,“ souhlasil Henwyn. „Nemůžu se dočkat, až zase uvidím nebe. A taky mi tím pobíháním po těch norách dost vyhládlo. Hned jak budeme v bezpečí, zastavíme se a sníme tu sekanou.“

„Sekanou?“ pozvedl Lišák provinile obočí. „Hmm… Co se týče sekané, mám taky špatné zprávy.“

Návrat do Štěpnice

Ve Štěpnici se toho za poslední léta hodně změnilo. Dlouhá Vnější hradba sice stále tvořila ochranný prstenec okolo budov a ulic opevněného města, které se prudce zvedalo ke skalisku zvanému Meneth Eskern, a nezmizela ani Vnitřní hradba se svými sedmi hláskami, které Meneth Eskern obepínaly jako kamenný věnec. Pokud byste však hledali Věž, starobylé, temné srdce staré Štěpnice, která se kdysi tyčila na vrcholku skaliska, hledali byste marně. Odstraněny byly dokonce i všechny trosky, které po ní zbyly, a na jejím místě byly vybudovány zahrady s trávníky a květinovými záhony a vysázeny mladé stromky. V místech, kde za dávných časů po travnatých cvičištích pochodovala gobliní vojska Lorda Nesmrta, rostly nyní řady mladých jabloní. A goblini žijící v hláskách Vnitřní hradby trávili trochu méně času rvačkami a vzájemným olupováním a trochu více času výrobou sýra. Štěpnický sýr dokonce začínal být ve věčně zelených měkoušských zemích, které ležely na jih od Slybbského vřesoviště, vyhlášenou delikatesou.

Na vršku Černé špice, která byla z hlásek nejvyšší, spočívala stará loď, v níž bydlela princezna Eluned. To Eluned založila všechny zahrady. Přátelé ji oslovovali Ned. Princezna Ned se chopila vlády po pádu Věže, kdy zahynuli ti největší a nejkrutější goblini, a poté, co se Henwyn – oprávněný dědic trůnu – rozhodl, že není dělaný na to, aby se stal novým Pánem temnot.

Když se Henwyn s Lišákem dalšího dne vrátili do Štěpnice, nebyla princezna na palubě a oni strávili celé dopoledne tím, že ji hledali. Nakonec ji objevili na jižní straně Vnitřní hradby. Upírala pohled přes rozsáhlou, zamlženou bažinu, která v těchto místech spolykala veškeré zbytky budov a které se říkalo Tlachovská blata.

Ned na to místo chodila často. Během velkých dobrodružství loňského roku se setkala s blatoslizy, barbarskými žabími tvory, kteří žili ve zdejších bažinách a rybnících, od té doby už je však nespatřila. Mokrý Polda, blatoslizí král, byl mrtev a jeho síň ležela v troskách, ale co se stalo s ostatními blatoslizy? Pozorují tajně dění z mlhy a rákosových porostů, které jako paravány chrání jejich nebezpečné tůně a tajné závrty? Nebo se ztratili pryč, zmizeli za Vnější zeď do ještě rozlehlejších bažin, které se rozprostírají na sever od Štěpnice? A co se stalo s netvorem, kterého tehdy znovu probudili k životu, s hrůzným mokrým dračím bladragem? Dřímá ještě hluboko v bažině, v místech, kde dřív stávala Polsíň, a čeká, až mu někdo obětuje další kapky lidské krve?

Ned se nemohla myšlenek na blatoslizy zbavit. Částečně to bylo ze strachu (žádná královna nemá radost z toho, když kousek, jen co by kamenem dohodil, od jejího království žije kmen nepřátelských divochů), převážně však z čiré zvědavosti. Když byla ještě dítě, učili ji, že obři, goblini, větvouši a podobní tvorové neexistují, jenže když přišla do Štěpnice, spřátelila se nejen se všemi těmito bytostmi, ale také s bláznivými, přelétavými oblačnými panenkami. Uctivě se k ní začal chovat dokonce i nerudný trol, který číhával pod mostem přes řeku Slybbu. Cítila se tedy tak trochu dotčená, že blatoslizové s ní ani nepromluví. Chtěla jim dát najevo, že nemá v úmyslu jim ubližovat, a tak jim občas na břeh bažiny nosila drobné dárky, například košík sýra, něco padaných jablek nebo podnos s čerstvě upečenými bochánky. Dary vždy zmizely, ale nikdy ne ve chvíli, kdy je Ned pozorovala. Nikdy se neukázal ani jediný blatosliz.

Když ji Lišák s Henwynem toho dne nakonec našli, seděla zrovna potichu na jedné ze zřícených zdí a pozorovala trs trávy u okraje nejbližšího jezírka, na němž ležel její ostružino-jablečný drobenkový koláč (sama ho tam před chvílí položila). Mlžný opar nad bažinou se kolem ní splétal do podivných tvarů a způsoboval, že rozvaliny porostlé mechem se kolem ní vlnily jako duchové, takže když se Lišák s Henwynem vynořili z rákosí, zaječela a nadskočila.

„Jé,“ řekla, „neočekávala jsem, že se z té své dobrodružné výpravy vrátíte tak brzy! Našli jste v Kostlivých horách něco zajímavého?“

„V horách ne,“ odpověděl jí Henwyn, „ale pod nimi ano. Vydá to na dlouhé povídání!“

„Tak to mi musíte hned všechno vyprávět,“ odvětila Ned a rychle mrkla na svůj koláč, aby se přesvědčila, že tam stále ještě leží.

Na jihu v měkoušských zemích, kam zprávy ze severu přicházely promíchané s notnou dávkou pomýlených zvěstí, nazývali Eluned štěpnickou temnou paní. Lidé v Koriandru, Nantiveji a na podobných místech si princeznu představovali jako strašlivou chladnou královnu obklopenou hordou gobliních dvořanů. Jaké by asi bylo jejich překvapení, kdyby spatřili skutečnou Ned, jak ve vybledlých červenohnědých šatech přepásaných zástěrou, kterou si zapomněla sundat, se šmouhou od mouky na nose a s šedivými vlasy ledabyle spletenými do dvou copánků poslouchá Henwynovo a Lišákovo vyprávění!

Když domluvili, znovu se posadila na zeď a svraštila obočí. „Trpaslíci… Nic moc o nich nevím. Neslyšela jsem o nich už roky, ačkoli si vzpomínám, že když jsem byla malá holka, slýchávala jsem, jak si rybáři v Kýchajícím přístavu povídají o tom, že jejich otcové dřív obchodovali s trpasličími oblastmi, které ležely dál na sever na Okousaném pobřeží. Tyhle končiny mezi Kostlivými horami a Zimním mořem jsou strašně nevlídné. Říkají jim Trpaslistán. V srdci Trpaslistánu leží obrovská trpasličí pevnost, Trpihrad v Kutanicích. Jak pěkně tahle severská jména znějí! To by mě tedy zajímalo, jestli je možné, že ti trpaslíci, které jste potkali, si prorazili cestu až odtamtud…“

„Řekl bych, že s těmi hroznými děsukrty, co jim ty tunely kopou, to docela klidně možné je,“ poznamenal Henwyn.

„Přijdou s nimi problémy,“ prohlásil Lišák. „Trpaslíci, to vždycky znamená problém. Jsou to zakrslí záludní vrazi goblinů. To ví každý goblin.“

„A každý člověk zase ví, že goblini jsou hrůzostrašní vrazi lidí a mají červené oči, drahý Lišáku,“ usmála se princezna. „Trpaslíci nejspíš nejsou ani z poloviny tak zlí, jak si o nich myslíš. Prostě jsi na ně udělal špatný dojem, když ses jim zřítil přímo na hlavu. Řekla bych, že pokud se budou držet v Kostlivých horách za hradbami Štěpnice, nemusí nás vůbec zajímat. Nechejme je, ať si dělají, co chtějí. Nás se to netýká.“

Henwyn zavrtěl hlavou. Jakkoli zněla princeznina slova moudře, to, co viděl pod horou, ho znepokojilo. „Přál bych si o těch trpaslících vědět víc. Co tam dělají? A proč?“

„Tak se zeptejte Fentona Husíbrka,“ poradila mu Ned. „Je velmi učený a určitě bude o trpaslících něco vědět. A klidně mu vemte ten drobenkový koláč. Myslím, že blatoslizové o něj nemají zájem.“

Jenže když se otočila, aby koláč zvedla z trsu trávy, na který jej předtím položila, už tam nebyl. Zatímco hovořila s Lišákem a Henwynem, blatoslizové si pro něj přišli a jako duchové s ním zase zmizeli ve svém mokrém bludišti.

Fenton Husíbrk byl jedním ze samozvaných čarodějů, kteří do Štěpnice přišli předchozího roku, protože věřili, že jsou dědici Lorda Nesmrta. To byl ovšem omyl a dva z nich, Štramák a Čihař, se vrátili domů do Koriandru. Ve Štěpnici zůstal jen Fenton Husíbrk, který se stal gobliním líhňovým mistrem a ve volných chvílích pátral po střípcích dávné moudrosti v hromadách cenných svitků a starých knih, kterým goblini říkali „vytřořitní kupy“.

Žil ve strážním domku u paty Černé špice, kam se za ním také Henwyn s Lišákem vydali poté, co domluvili s princeznou Ned. Ve Fentonově domě hořel v krbu oheň a před krbem byla vyrovnaná řádka kamenných vajec velikosti fotbalového míče, která Fenton Husíbrk několik dní předtím přivezl ze štěpnického podzemního argenciového jezera. Každým okamžikem už měla přijít chvíle, kdy vejce puknou a vyleze z nich tucet malých gobliních mláďat, která bude potřeba naučit, že je špatné bít ostatní gobliny. Nebylo jednoduché takovéto poučení vtlouct do tlustých gobliních lebek a Fenton Husíbrk si byl dobře vědom, že na něj čeká těžká šichta. A tak si mezitím užíval klidu: seděl na své oblíbené židli s nohama opřenýma o vypolstrovanou stoličku, na stole talíř plný Nediných sušenek a v klíně otevřenou starou knihu.

„Takže trpaslíci, he?“ řekl, když mu Lišák s Henwynem povyprávěli, co viděli. „Ano, něco málo o nich vím. Asi před měsícem jsem našel jeden svitek, kde se o nich psalo. Mladý Kolík s ním už měl namířeno k lejnovým otvorům, ale mně připadal zajímavý, a tak jsem ho přesvědčil, aby mi ho přenechal. Jmenoval se O trpaslících a jejich způsobech. Byl napsán ještě někdy před nástupem Lorda Nesmrta, když měli ještě trpaslíci na světě velkou moc. Podle všeho to jsou počestné, tvrdě pracující bytosti.“

„Tvrdě pracující, to bezpochyby ano,“ potvrdil Henwyn Fentonova slova při vzpomínce na rozlehlý důl, který si trpaslíci vyhloubili pod Kostlivými horami. „Ale jsou přátelští?“

„Ne tak docela,“ přiznal Fenton Husíbrk. „Neradi někoho berou mezi sebe. Když se první trpaslíci setkali s prvními lidmi a zjistili, že jsme o tolik větší než oni, šokovalo je to. Začali nám říkat ‚velkouši‘ a obávám se, že nás vnímají jako přerostlá hloupá nešikovná nemehla.“

„Ale vždyť to není pravda!“ rozhořčil se Henwyn a praštil pěstí do Fentonova stolu, přičemž zavadil o talíř, který jako katapult vystřelil všechny sušenky oknem ven.

„Možná není,“ připustil Fenton Husíbrk, „ale trpaslíci tomu věří a taky si myslí, že jsou nám nadřazeni. Avšak to, jak opovrhují námi, není nic proti tomu, jak opovrhují gobliny. Ty považují za pouhá zvířata, která zajímá jen jídlo a násilí.“

„To taky není pravda!“ pokusil se Lišák překřičet randál, který přicházel zvenčí, kde skupinka goblinů právě bojovala o sušenky.

Fenton Husíbrk ho neposlouchal. V jeho hlavě bylo uloženo mnoho znalostí a nestávalo se často, že by si někdo přál, aby mu je Fenton předal, takže se rozhodně nehodlal vzdát jedinečné příležitosti udělit jim lekci dějepisu.

„Trpaslíci jsou smrtelní,“ řekl, „velmi se podobají lidem. Rodí se z trpasličích matek a pak teprve pomalu rostou, stejně jako my. Kdysi dokonce i žili pod širým nebem. Jejich láska k nerostům a kovům je však brzy zavedla do podzemí. Říká se, že starými trpasličími doly a podzemními chodbami byl protkán každý kousíček Západních zemí. Když tam ale přišli první lidé, trpaslíci odešli do kopců. Stáhli se do své ohromné pevnosti vyhloubené v hoře daleko na severu, kterou nazývají Trpihradem a která se nachází v údolí, kterému říkají Kutanice. Zabouchli za sebou obrovská kovová vrata a stali se bytostmi podzemí. V dnešní době už je člověk zřídkakdy uvidí na slunečním světle.

Mezi Trpihradem a zeměmi lidí však odjakživa vládl čilý obchodní ruch. Trpaslíci umí skvěle zpracovávat kovy. A nade vše si cení argencia. Proto taky nenávidí gobliny, protože ti odjakživa střežili argenciová naleziště v místech, kde se hluboko pod horami z argenciových vajec líhnou. Trpaslíci bojovali s gobliny a odčerpávali argencium. Trpasličí kováři věděli, jak do předmětů vyrobených z argencia zakovat magii. Dokonce i za časů Lorda Nesmrta pocházela většina magických zbraní a předmětů na světě z kováren v Trpihradu.

Kouzla však vyprchala a moc trpaslíků zeslábla. Rád slyším, že začali znovu kopat. Možná s nimi zase budeme moci obchodovat. To by mě zajímalo, jestli mají rádi sýr…“

„Jé, podívejte!“ ukázal Henwyn ke krbu, kde právě začínalo nadskakovat několik vajíček. Když se Lišák a Fenton Husíbrk otočili, objevila se na jednom z nich velká černá prasklina. Spěšně se vrhli ke krbu. Když se podívali zblízka, viděli, že z něho mžourá malý vlhký pihovatý goblin.

„Ahoj, kamaráde!“ oslovil ho Fenton Husíbrk vlídně, „vítej ve Štěpnici.“ Trpaslíci byli zapomenuti.

Mládě popadlo poleno z krbu a udeřilo s ním Fentona po hlavě. Kolem pukala další vejce, ze kterých vylézali další noví goblini, cenili zuby, svírali své malé pěsti a stejně dychtivi lumpáren jako každé právě vylíhlé gobliní mládě před nimi klopýtali popelem. Nemohli přece vědět, že ve Štěpnici se toho tolik změnilo!

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Henwyn v díře

Návrat do Štěpnice

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: