Anton Schulz

Ztracen v čase:

Kruhy času / Bojovníci hákového kříže

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ztracen v čase: Kruhy času/ Bojovníci hákového kříže

Translation © Boris Müller, 2011

Grafika: Peter Šugho

Prolog

Vysoký štíhlý muž stál u východu z jeskyně. Bílé vlasy mu spadaly na ramena. Tvář měl pravidelnou, s mírně vystouplými lícními kostmi, rysy krásné, až téměř aristokratické. Orlí nos mu dával jakoby ostražitý výraz. Přesto, snad díky spoustě jemnějších vrásek, působilo jeho vzezření dobrácky. Nejzajímavější na něm byly jeho oči. Jasně modré, laskavé, přímo z nich vyzařovala inteligence. Již na první pohled vzbuzovaly důvěru. Přestože tvář už měl hrbolatou věkem, jeho tělo bylo pevné jako tělo nějakého sportovce. Mohutné plece dávaly tušit velikou sílu. Vypouklé pletence svalů vzdouvaly bílé roucho, které mu sahalo do poloviny lýtek. Rukávy měl vyhrnuté a tak bylo vidět silné, žilnaté paže a lopatovité ruce. Ruce, které uměly něžně pohladit dítě, pomoci ženě při porodu či zvířeti při vrhu, kreslit nebo léčit, ale také napnout tětivu luku a vzít život.

Letní slunovrat — nejdelší den v roce, den pevně zakořeněný v mnoha lidových tradicích. Dnes stejný jako po jiné roky a přece jiný. Na tento čekal sto třicet let. Předchozí noc nemohl spát, rozjímal o svém životě, či spíše o svých dvou životech. Ten dřívější mu připomínal vzdálený opar. Sto třicet let! A přece, minulost se vrací. Čas se ubírá v kruzích. Již zítra se jeden z nich uzavře. Zítra!

Zamyšleně se díval na krajinu pod sebou. Údolím klidně protékala řeka. Nazývali ji Prudká. Ačkoliv její klidný tok by mohl cizince zmást, pravdou bylo, že během delších dešťů a zejména při jarním tání sněhu, stékalo z kopců obrovské množství vody, které s hukotem odnášelo vše, co mu stálo v cestě. Zpěněná kalná voda rvala kusy země z břehů a její řev bylo slyšet stovky metrů daleko. Okolí bylo téměř úplně zalesněné kromě širokého pásu zčernalé země, kudy se před lety přehnal lesní požár. Tato část území připomínala pochmurný černý hřbitov. Působila téměř strašidelným dojmem. Stovky ohořelých stromů se tyčily k nebi jako kříže na obrovském pohřebišti. Kříže — to slovo nemělo na tomto místě, ale zejména v tomto čase žádný význam. Na opačném konci údolí stála malá chaloupka. Z komína jí vesele stoupal kouř.

„Učiteli…“

Hluboký mužský hlas ho vytrhl ze zamyšlení.

Otočil se a mimoděk se usmál. Kdyby toto stvoření potkal ve svém předchozím životě, asi by začal křičet a určitě by se snažil utéci.

„Učiteli,“ opakoval muž. „Červený krystal začíná ožívat.“

Vysoký muž — Učitel popošel k němu. Zlehka položil ruku na krystal. Cítil, jak jemně vibruje. Energii slunečních paprsků, kterou v sobě vázal, z něj bylo cítit přímo hmatatelně. Ano, na tento den čekal sto třicet let. Kruh se uzavírá. Ještě je třeba udělat poslední krok. Podíval se na společníka.

„Jsi připraven?“ zeptal se tiše.

„Ano,“ odvětil muž pohotově. Zamyšleně hleděl na Učitele. Události, které měli před sebou, spolu probrali nespočetněkrát. Někdy se mu až zdálo, že je už všechny prožil. Vídával je ve svých snech. Nesměl udělat chybu. Od Učitele věděl, že jen na tom budou záviset životy mnohých. Ne jeho současníků, ale lidí ve zcela jiném čase. Povzdechl si. Určitě to zvládne. Od narození byl lovec a s lukem uměl zacházet jako by byl částí jeho těla. Pohled na Učitele mu ale sebral všechnu odvahu. Všiml si totiž v koutku jeho oka slzy. Nikdy neviděl tohoto muže plakat. A to žil s jeho lidmi už velmi dlouho. Už jeden z jeho prapředků ho před mnoha lety našel zraněného v lese. Vzal ho domů, vyléčil ho a ochraňoval. Ale když se uzdravil, stal se jim Učitelem. Dnes, po tolika zimách, kdy kosti jeho děda a otce už dávno spolkla zem, tento muž tu stále ještě byl. A zřejmě tu bude navždy. Zdálo se, že je nesmrtelný. Je vůbec možné, aby někdo žil tak dlouho?

Učitel opět pohladil krystal. Ruka se mu nepozorovatelně chvěla. Čekal na tento okamžik tak dlouho a zároveň se ho tolik obával! Zpočátku ho ovládal hněv. Netoužil po ničem jiném, než pomstít se člověku, který ho poslal z dvacátého století do těchto časů. Jediné, co ho drželo při životě, byla nenávist. Když si uvědomil, že se odsud nikdy nedostane, zmocnilo se ho zoufalství. Od té doby se ale událo mnohé. Pochopil, že musí začít nový život. Změnil tuto společnost podle svých představ. A i on sám se změnil. Během mnoha let nenávist vyprchala. Stal se z něj jiný člověk. Část jeho mysli mu říkala, že se nemusí bát, všechny současné události se už přece dávno staly. Jinak by tu nebyl. Ale červ pochybností zůstával, co když…? Lze ovlivnit budoucnost, nebo je dána? Vedl nekonečné debaty sám se sebou a snažil se zahnat temný mrak strachu. Strachu o budoucnost, která byla jeho minulostí. Potřásl hlavou, jako by z ní chtěl vyhnat temné myšlenky. Teď na ně není čas! Problém byl v tom, že neznal přesné okolnosti příchodu toho, na koho teď čekali. Otočil se k příteli.

„Je čas jít,“ hlesnul téměř neslyšně.

Mladší muž rázně přikývl, otočil se a beze slova vyšel z jeskyně.

Část první — Kruhy času

Kapitola 1.

Čekal v křoví už několik hodin, smysly úplně napjaté. V lese se narodil a vyrostl, rozpoznal v něm i ten nejtišší zvuk. Měl trpělivost lovce. Byl tu už od východu slunce. Jasné nebe se začalo zatahovat bouřkovými mračny, přesně jak mu to líčil Učitel. Už to začíná. Celý se zachvěl, ale nepřipouštěl si žádné pochybnosti. Les mu dodával jistotu. Od chvíle, kdy se krystal včera probudil, jako by už uplynulo několik zim. Cítil tíhu odpovědnosti na svých bedrech.

Ostrý blesk protnul oblohu zároveň s ohlušujícím zahřměním. Spustil se prudký déšť. Blesk zasáhl starý dub asi sto kroků od něj. Strom se rozštěpil vedví, jedna část odpadla a začala hořet. Hořící dub — i ten mu Učitel popisoval. Už to nebude dlouho trvat. Vtom se rozpoutalo pravé peklo. Blesky křižovaly oblohu ze všech stran. Zdálo se, že bijí v jakémsi kruhu, který se neustále zužuje. Hrom zněl neustále jako démonický řev. Muži se zdálo, že mu vypoví sluch nebo podlehne šílenství. Nejraději by byl utekl, věděl však, že nesmí. Ve hře bylo příliš mnoho. Blesky se spojily do jednoho světelného kotouče o průměru asi dvacet kroků. Chvíli jasně svítil, pak zhasl. V té chvíli utichly i všechny zvuky. Bouře skončila, obloha byla opět jasná, ukázkově krásný den. Na louce zůstal po tom všem pouze vypálený černý kruh. Kdyby nebylo jeho, snad by si myslel, že se mu to jen zdálo. Ve středu kola ležela postava. Byl to muž. Nejistě se pokoušel postavit. Nakonec se mu to podařilo a zmateně se rozhlížel kolem sebe.

Ano, na tohoto muže čekal. Nejistota ho opustila. Vytáhl z toulce šíp a založil ho do tětivy. Zlehka tětivu napjal a čekal. Téměř se usmál.

***

Pálení v plicích. Zprudka jsem se nadechl a rozkašlal se. Ztěžka jsem zvedl hlavu. Ležel jsem v jakémsi spáleništi. Kolem mě byl vypálený kruh. Zmateně jsem se rozhlédl a nechápal, co se děje. Paměť jsem měl úplně vygumovanou. Pomalu jsem se posadil. Prostředí bylo cizí, avšak čímsi povědomé. Kopce se mi zdály jaksi známé, ale připadaly mi příliš hustě porostlé. Už jsem se vzpamatoval. Byl jsem celý špinavý od popela a kromě pár věcí na sobě jsem neměl nic. Rychle na mě dolehla osamocenost. Sám v cizím prostředí bez mapy, kompasu, ale zejména bez přátel. Sám! Ten pocit bolel. K němu se přidružily další dvě dosud nepoznané emoce. Strach a hlad. Cítil jsem, jak mi v těle stoupá adrenalin. Náhle se mi zdálo, že vidím mnohem jasněji. I sluch se mi zaostřil. V dálce jsem zaslechl praskání. Podíval jsem se tím směrem a spatřil obrovský dub rozčísnutý bleskem na dvě části. Jedna ležela na zemi a tu a tam poskakovaly plamínky, které pomalu dusil déšť. Nos jsem měl plný pachu spáleniny, ale když zafoukal vítr, zachytil jsem i jiný pach. Byl to pach jakoby pečeného masa, sádla, potu a ještě čehosi. Pach krve! Zježily se mi chlupy na krku a po celém těle mi naskočila husí kůže.

Vybičován do krajnosti jsem se natočil směrem proti větru. Ozvalo se slabé zabzučení.

— K zemi! — vytanul mi v mysli klidný hlas. Až nemístně klidný!

Vrhl jsem se na zem. Nad hlavou mi něco zasvištělo. To něco se zapíchlo do stromu asi čtyři metry za mnou. Šíp! Smrt! Chvíli jemně vibroval. Druhý se zabodl těsně vedle mé ruky. Vytrhl jsem ho ze země a rozběhl se opačným směrem. Ještě jedno zabzučení a pak ticho. Strašné ticho. Zastavil jsem. Nevěděl jsem, kam běžet. I když jsem se řídil spíše podvědomím, než rozumem, nechtěl jsem riskovat, že v rozčilení vběhnu přímo do náruče smrti. Neboť smrt, to bylo to, co mě tu pravděpodobně čekalo. Vybičovány do krajnosti začaly se ve mně probouzet prastaré instinkty. Instinkty potlačované celá tisíciletí civilizací a výchovou od narození, ale přece přítomné jako samotná podstata bytí. Najednou se mi vyjasnilo. Uteču — zabiju útočníka, nebo budu zabit já sám. Utéct, ale kam? Je zde nepřítel sám, nebo má společníka? Pokud ano, běžím možná do záhuby. Jistě, ale zůstat na místě znamená totéž! Potřebuji zbraň! Podíval jsem se na šíp, který jsem po celou dobu křečovitě svíral v ruce. Byl pěkně opracovaný, dlouhý skoro metr. Na kovovém hrotu bylo vidět zbytky zaschlé krve. Zvířecí? Lidské? To bylo v této chvíli jedno. Kdybych se včas nevrhl na zem, mohla být ta krev i moje. Tělo šípu, silné asi jako můj malíček, bylo ukončeno stabilizátory z černých pírek. Celý šíp byl začerněný popelem, dokonalá smrtící zbraň. Ano, ale bez luku k ničemu! Rozhodl jsem se, jedním pohybem jsem ho zlomil v třetině. Ozvalo se slabé prasknutí. Poplašeně jsem sebou trhl, v tom tichu to zaznělo jako úder hromu.

„Hlupáku, měls to tušit, teď tě určitě najde!“ proběhlo mi hlavou. Nebyl však čas na sebelítost ani nadávky. Rychle jsem zasunul zbytek šípu s hrotem za pás a obezřetně jsem postupoval pryč. Už jsem neběžel. Snažil jsem se postupovat rychle a tiše. Hrot šípu mě povzbuzoval. Je to sice zbraň na blízko, ale alespoň něco. Opět jsem to ucítil. Ten pach! Jde za mnou! Jde po mých stopách! Půda byla po dešti rozmočená, takže moje stopy by musel vidět i slepý, natož nějaký zkušený lovec či zabiják. Že mám co dočinění s někým takovým, o tom jsem nepochyboval. Ale ani já jsem se neplánoval jen tak vzdát!

Doběhl jsem k potůčku. Vydal jsem se proti jeho proudu. Hned jsem si to však rozmyslel. Pokud půjdu proti proudu, voda v potoce se zakalí a mému pronásledovateli bude hned jasné proč. Opatrně, abych nenadělal hluk, jsem vykročil po proudu. Doufal jsem, že jsem ho setřásl. Spoléhat jsem se však na to nemohl. Asi po dvaceti minutách jsem narazil na strom ležící křížem přes potok. Pozůstatek nějaké bouřky. Podlezl jsem pod ním. Ušel jsem ještě deset kroků a potom opatrně, aniž bych byť jen nepatrně posunul kamení, jsem se vracel zpět. Zachytil jsem se o hrubou větev a vyšvihl se na kmen. Prošel jsem po něm do koruny stromu. Byla to stará vrba s mohutnou korunou a velikou dutinou ve spodní části kmene. Ta byla jistě i důvodem pádu stromu. Množství ulámaných větví připomínalo tak trochu poničený skelet dinosaura. Jako naschvál jsem spatřil skutečnou kostru nějakého zvířete trčící zpod větví. Či spíše její pozůstatky rozvláčené divokou zvěří. Některé čistě ohlodané, jiné se zbytky práchnivé tkáně a kůže. Ohlodaná stehenní kost mi připomněla zabijačku u mého dědečka. Náhle mi svitlo — stehenní kost je celkem solidní úderná zbraň! Přišel jsem blíž. Ovanul mě nakyslý hnilobný zápach. Kupodivu, vůbec nic mi to nedělalo. Po zhodnocení situace jsem vytáhl zpoza pasu hrot a opatrně přeřízl zbytky šlach, které držely kost u pozůstatků. Byla mírně mazlavá a vlhká od rozkládající se tkáně. Vytáhl jsem kapesník a utřel ji. A vtom mi to přišlo nesmírně směšné. Zde, uprostřed divočiny byl kapesník něco zcela nemístného, skoro jako nahý chlap v kostele. Vybavil se mi obraz mé ženy. Vždy perfektně upravená manželka podnikatele, bezchybně nalíčená, bezchybně učesaná, oblečená podle poslední módy, stýkající se pouze s určitými lidmi, pohybující se jen na korektních místech. Kdyby mě teď viděla špinavého, s vytřeštěnýma očima, jak se tu hrabu v zahnívající zdechlině, asi by dostala infarkt. Od chvíle, kdy jsem se ocitl na tomto hrůzostrašném místě, uplynula sotva hodina. Slunce na obloze pokročilo jen o kousek. Přesto se mi nálada mírně zlepšila. Zdálo se, že jsem úplně bez šance, a přesto všechno ještě unikám, pořídil jsem si zbraně a co je hlavní, stále žiju! A to není málo! Mozek si už zvykl na zvýšený příliv adrenalinu. Cítil jsem se tak čilý jako už dávno ne. Stále jsem však zkoumal všechny zvuky okolí. Dokonce i pachy, ačkoliv jsem si to dosud neuvědomil. Slabé zaševelení listí napravo ode mne. Vítr? Drobné zvířátko? Nebylo místo a ani čas cokoliv podcenit!

* * *

Hněv mu znetvořil tvář. Jak jen mohl minout? Ten mužíček tam stál jako kůl a úplně si říkal o to, aby ho někdo zabil. A když ho uviděl poprvé, úplně zdřevěněl…

Když se přihnala bouře, schovali se s bratrem pod košatý strom. Něco takového ještě za svůj život nezažil. Blesky bily všude kolem. A pak to bratr to nevydržel a rozběhl se pryč. On sám si ze samého strachu dřepl, vložil hlavu mezi kolena a vzýval všechny lesní démony, co znal, prosil je o slitování. Vždyť co jiného to mohlo být, než řádění lesních duchů? A pak ten ohnivý kruh! Načisto ho oslepil! Ale když se bouře přehnala, spatřil ze spáleniště vstávat to stvoření. Plavé vlasy, neobvyklá výška a oblečení ho na okamžik ohromily. Když se však začal bezcílně motat, bylo jasné, že to není žádný démon, ale člověk. Možná z některého kmene na severu, o nichž se zmiňovali kupci, cestující po řece. Kdyby přitáhl domů takovouhle trofej, to by bylo! Mluvilo by se o něm u ohňů a na slavnosti by tancoval svůj vlastní tanec… Na bratra zcela zapomněl.

Ale v tom rozrušení netrefil ani podruhé. To se mu nestalo od doby, kdy byl ještě chlapec. A podivný muž se rozběhl mezi stromy. Nezbývalo, než jít za ním. Když přiběhl k místu, kde se mu ztratil, téměř se usmál. Kořist zanechávala výrazné stopy. Ve vlhké půdě byly výrazné a jasné, jako by je tu zanechal divoký tur. U potoka zastavil. Voda byla čistá. Bez váhání vykročil po proudu. Pozorně zkoumal oba břehy. Žádná stopa. Nevadí, jednou bude muset vylézt na břeh! Prošel pod kmenem stromu ležícího přes potok. Najednou zastavil. Jemná odřenina na kůře upoutala jeho pozornost. Chytil se nejbližší větve a vyskočil na kmen. Vlhká šmouha směrem ke koruně. Prošel po kmeni a na zemi opět spatřil stopy. Pustil se po nich. Zdechlinu divokého tura zaregistroval, ale nevěnoval jí žádnou pozornost.

* * *

Musel jsem si ujasnit několik věcí. Nemám ani ponětí, kde jsem. Někdo usiluje o můj život. Zřejmě nejsem schopen se před ním skrýt. Je jeden nebo je jich víc? Pokud by jich bylo víc, nebyly by takové intervaly mezi jednotlivými výstřely šípů. Dále: nedokážu se pohybovat tak, aby mě profesionál nevystopoval, pro něj musím být jen dezorientované zvíře. Lehká kořist. Ale já nejsem žádná lovná zvěř a svůj život levně neprodám! Co tak využít právě své slabiny? Pokud před ním nedokážu zamaskovat stopy, musím ho zavést na místo, kde budu mít šanci se bránit. Rozběhl jsem se kupředu. Nedaleko jsem spatřil mohutnou lípu. Byl to skutečně impozantní exemplář, po obvodu mohla mít alespoň dva metry, pokud ne víc. Zpod jejích kořenů vyrůstala hustá bezinka. To je ono. To je to místo, které hledám, tady vsadím všechno na jednu kartu. Proběhl jsem těsně kolem kmene lípy. V běhu jsem si odtrhl knoflík a odhodil ho na zem. Po asi dvaceti metrech jsem širokým obloukem zamířil zpět zezadu k lípě. Opatrně, abych nezpůsobil žádný hluk, vytáhl jsem zpod kabátu dlouhou stehenní kost. Tichounce jsem kolem spodní části omotal kapesník. Nemohl jsem riskovat, že mi bude v ruce klouzat. A byl jsem připraven.

Soustředěně jsem pozoroval okolí zpoza hustého bezového keře. Samozřejmě, nejčastěji směrem, odkud vedly moje stopy. Mou jedinou šancí bylo překvapení. Luk a šíp jsou v rukou zkušeného střelce strašná a smrtelná zbraň, ale v boji zblízka nepříliš účinná. A tak jsem měl šanci ho ochromit nebo se mu alespoň ubránit.

— Co si to namlouvám? — Náhle mé myšlenky přehlušilo poznání. Tohle není žádná dětská hra! A já tu všechno sázím na jednu kartu! Nestačí se bránit, nestačí ochromit! Musím zabít! Odvěký zákon: zabij, jinak budeš zabit! Bylo to jasné jako slunce.

Lípa povzbudivě zašuměla. Najednou jako bych se úplně odosobnil a stal se součástí okolí. Dokonce začali zpívat ptáci. Přece jen bude krásný den!

A pak jsem ho uviděl. Pohyboval se pomalu a ostražitě. Skutečný predátor! Mírně přikrčený zkoumal mé stopy. Šel směrem ke mně. Neustále sledoval okolí. Ani jsem si nevšiml, kdy se objevil. Prostě najednou tam byl. Občas se zastavil. Poslouchal, ba dokonce větřil. Když se dostal blíž, mohl jsem si ho trochu ohlédnout. Byl přikrčený, vysoký sto padesát až sto padesát pět centimetrů, oblečený ve vestě z jakési kožešiny. Tato sahala až do poloviny stehen ve tvaru podobném suknici. Není divu, že jsem cítil jeho pach, v té kožešině se musel potit jako kůň. Pás měl obepnutý řemenem, za kterým byla zasunuta dýka s dlouhou čepelí. Nohy bosé.

Najednou jsem si to uvědomil. Přicházelo to ve vlnách. Nebyl to strach, byl to hněv. Postupně stoupal. Chladný hněv na toho hajzla, prašivce a zkurvysyna, který jde po mých stopách, aby mě dostal jako bezbrannou ovečku. Teď se díval se mým směrem. Snažil jsem se stát bez pohnutí. Můj dech se trochu uklidnil, ale i tak jsem se třásl po celém těle. Nemohl mě vidět. Hloupou ovci! Opět sklonil hlavu. Ustoupil jsem za kmen.

Ještě padesát kroků.

Ještě dvacet. Pevně jsem sevřel kost oběma rukama.

Ještě deset kroků. Pokud jsem byl dosud vybičován do krajnosti, teď jsem tu hranici překonal. Celé tělo se mi napjalo. Každý sval napnutý k prasknutí, připravený vyrazit. Už byl u stromu. Neviděl jsem ho, ale cítil každou částečkou těla. Každá buňka kůže ho vnímala.

Zastavil. Sehnul se k stopám.

— Teď! — vyslalo moje podvědomí signál. Vyskočil jsem zpoza stromu, ruce nad hlavou. Bylo to jako ve snu. Muž dřepěl na zemi. V ruce můj knoflík. V hnědých očích překvapení a poznání. Rozehnal jsem se kostí, hlavicí kyčelního kloubu míříc na hlavu té svině. Zareagoval ve zlomku sekundy. Zvedl obě ruce. Prudce jsem udeřil.

„Chcípni, ty zkurvysynu!“ řval jsem na něj z plných plic.

Kost dopadla na předloktí, div mu neutrhla ruku. Ozvalo se křupnutí, jak předloktí povolilo. Muž zařval. Vypustil proud nesrozumitelných slov podobných vrčení či chrapotu. Okamžitě, jakoby nezraněn, vytrhl pravačkou zpoza pásu dýku, zatímco levá ruka mu bezvládně visela při těle. Pocítil jsem jakési perverzní uspokojení, určitě mu způsobovala obrovskou bolest.

Zaútočil. Odrazil jsem jeho útok dalším rozmachem. V jeho očích jsem četl nenávist a strach. Začali jsme kolem sebe kroužit, usilujíce dostat se do výhodnější pozice, případně využít chybu soupeře. Muž se silně potil. Jistě od bolesti. Zdálo se, že slábne. Věděl jsem, co bude následovat, jako bych mu z očí četl myšlenky. Neměl jinou možnost, síly ho opouštěly. Nedokázal by utéct, byl jako potkan zahnaný do kouta. Zaútočí! Musí! Díval jsem se mu celou dobu do očí.

„Tak pojď, ty kryso!“ provokoval jsem ho.

Jako by čekal jen na povel, vyrazil proti mně. Naznačil přímý výpad dýkou shora, najednou však prudce uskočil vlevo a bodnul zespodu. Po celou dobu surově křičel. Jeho nečekaná rychlost a úskok mě překvapily. Nezmohl jsem se na nic, jen chabě odrazit ruku s dýkou směřující na můj žaludek. Ustoupil jsem dozadu, přitom jsem zakopl o kořen a náhle jsem ležel na zemi. Soupeř nezaváhal, okamžitě se vrhl na mě. Bleskově jsem se převalil na pravý bok. Dopadl do prázdna. Upadl na zraněnou ruku a zařval bolestí a zklamáním. V mžiku jsem stál na nohou. Skok. Rozehnal jsem se širokým obloukem. Právě se pokoušel vstát. Ošklivě zlomená ruka ho však zpomalila. Hlavice kloubu dopadla na jeho čelist. Hlava mu prudce odletěla dozadu, z úst vyletěla sprška krve a zubů. Z brady zůstala krvavá kaše. Srazilo ho to k zemi. Další rána mu dopadla na rameno. Třetí vyrazila díru do hlavy těsně nad uchem. Kost v mých rukou praskla.

Mrtvý!

Přešel jsem k němu.

„Vidíš, některé ovce umí kousat!“ zakřičel jsem. „Sráči! A ty sis myslel, že…“

Najednou jakoby mě kopl kůň, odhodilo mě to asi dva metry. Svět se se mnou začal točit. Nechápal jsem, co se děje. Zvedl jsem hlavu. Odměnou mi byla další rána do brady. Obklopily mě mrákoty. Doslova přízrak, věrná kopie toho odporného muže, stál přede mnou. Světlo pohasínalo. Byl jsem totálně bezmocný, neschopný pohybu.

— Byli dva, byli dva…! — Znělo mi v hlavě, jako poslední vyzvánění. To je konec, je po všem. Prohrál jsem. Ten odporný hajzl poklekl na mou hruď. Zpoza pasu vytáhl dýku. Vydal několik chrochtavých zvuků a přiložil mi ji na krk. Jediný řez a duše vyteče z krční tepny. Vtom sebou muž škubl. Ruka s dýkou poklesla. Nic jsem nechápal. Muži vyskočil z krku hrot šípu. Nevěřícně zvedl ruce a přiložil si je na krk. Další šíp ho zasáhl do zad. Prošel pravou plící a propíchl ji naskrz. Z úst mu vycházelo chrčení a krvavá pěna. Stékala mu po bradě a kapala na mě. Trvalo jen chvilku, než se zhroutil vedle mě.

Ležel jsem tam neschopný pohybu. Svět kolem mě ztmavl, či spíše jako by se zúžil do jediného světelného bodu kdesi v dálce. Můj mozek už nedokázal zpracovat tolik adrenalinu a vypnul. Upadl jsem do bezvědomí.

Kapitola 2.

„Petře, musíš zas na tu svou stupidní túru?“ zasyčela moje manželka. „Víš dobře, že jsme na večer pozvaní k Anetě! Zase budeš unavený a budeš tam sedět jako pytel.“

Blahosklonně jsem se na ni usmál. Moje polovička. Krásná vysoká blondýna se zelenýma očima. Pevné tělo, udržované pravidelnými návštěvami fitcentra. Velká prsa, velikosti tři, mírně vylepšená silikonem. Plastickou operaci jsem jí daroval ke třicátým narozeninám. Byla o pár let starší než já a velmi si na svém vzhledu zakládala. Moje žena. Krásná a prázdná. Když jsme se brali, přitahovala mě její krása. Byla to parádní trofej. A já jsem byl vždycky tak trochu lovec. Ji zase přitahovaly moje peníze. I já jsem byl trofej. Její život se skládal z návštěv kadeřníků, kosmetických salónů, fitcenter a masáží. Jediným jejím koníčkem bylo nakupování. A to uměla skutečně skvěle. Někdy jsem nechápal, co nás dva vlastně drží pohromadě. Láska určitě ne, i když v posteli jsme si rozuměli skvěle. Bylo to však prázdné, vlastně jakési závody v dosahování orgasmu.

„Neboj se miláčku, večer budu svěží jako rybička. Nechceš jít se mnou?“ (Samozřejmě, že nechce) „Venku je tak krásně. Víš, že dnes je den letního slunovratu?“

„Nech si ty ironické řeči pro sebe!“ odvětila stroze.

„Alespoň jednou bychom mohli dělat něco společného!“ Zvýšil jsem hlas. „Tedy něco, co zajímá i mě. Nejen ty tvoje párty!“

„O tomto jsme už mluvili stokrát. Promiň, začíná mě bolet hlava.“

Vypochodovala z místnosti.

Byl skutečně nádherný den, sluníčko vesele svítilo. Pofukoval mírný větřík, i když v rádiu hlásili bouřky. Doufám, že mně minou. Procházky v přírodě mi čistily hlavu. Pryč od lidí. Žádná auta, hluk. Dokonalý relax. Celý týden jsem musel shánět zakázky, peníze, klienty, materiál. Nejhorší na tom všem byl právě ten kvap. Věčný nedostatek času. Možná i to byl jeden z důvodů, proč se naše manželství ještě víc odcizilo. Vysávalo to ze mě život. Spolu s mojí ženou. Ale neděle, ta byla moje, jen příroda a já. Zde jsem nabíral energii na další týden.

Nasedl jsem do džípu a vyrazil na svá oblíbená místa. O pár minut později jsem nechal město za sebou. Projel jsem několika vesničkami. V dálce jsem spatřil známou odbočku na lesní cestu. Ujel jsem po ní ještě asi sedm kilometrů a zastavil. Převlékl jsem se do výletních šatů a mírným tempem vykročil do kopce. Na horizontu se objevil mráček. Osamělý, nevinný mráček. Za chvíli se k němu přidaly další a celá masa se dala do pohybu směrem ke mně. Snad nezmoknu. K džípu to teď byla už asi hodina cesty. Při své minulé procházce jsem spatřil v skále nad řekou otvor. Byl zarostlý hustými keři, na první pohled neviditelný. Jen náhlý poryv větru ho tehdy přede mnou odhalil. Tenkrát však nebyl čas prohlédnout si ho blíž. Teď byla příležitost.

Hbitě jsem stoupal příkrým svahem. Moje unavené nohy už začínaly protestovat. Ještě kousek. Konečně jsem vyšplhal až k otvoru. Byl vysoký asi jako já. Nahlédl jsem dovnitř. Jeskyně byla rozlehlá. Strop tvořila masivní klenba. Bylo to nádherné, nic podobného jsem nikdy neviděl. Nebyl jsem nějaký znalec, ale měl jsem dojem, že jeskyně vznikají jen v krasových oblastech. Tohle však ani jinak nějak nesedělo. Až příliš pravidelné tvary vypadaly jako výsledek opracování lidmi. A ten kámen, to přece nebyl vápenec. Připomínal spíše žulu. Rozrušený jsem vešel dovnitř. Místnost byla na první pohled prázdná. Na protější stěně něco slabounce světélkovalo. Stěna byla rovná jako deska. Pokrývaly ji stovky a tisíce drobných modrých krystalků. Některé tlumeně blikaly, jiné byly tmavé. Pár z nich svítilo jasně jako malé zářivky. Ve spodní části byly dvě řady červených krystalů, všechny tmavé a neživé. Popošel jsem blíž a poklekl k nim. Magicky mě přitahovaly. Najednou jsem pocítil mírné vibrace. Zdálo se, jako by celá jeskyně ožila. Jako kdybych byl v těle nějakého obrovského živočicha. Natáhl jsem ruku. Vibrace zesílily. Krystal trojúhelníkového tvaru mě úplně omamoval. Už jsem se ho skoro dotýkal. Krystal ožil. Začal jemně pulsovat a zářit. V té chvíli jsem si přál pouze jediné, konečně se ho dotknout. Vzduch se naplnil statickým praskáním. Mezi mým ukazováčkem a krystalem přeskočila s praskotem modrá jiskra. Dotyk nás spojil, stal jsem se součástí jeskyně. Celého vesmíru. Energie do mě proudila v neuvěřitelném množství. Pocítil jsem nebeský klid. Pak vše zmizelo.

***

První, co jsem spatřil, byla tvář ženy. Stála jakoby za závojem mlhy. Ale postupně se mi pohled rozjasňoval. Žena vypadala přívětivě a ustaraně si mě prohlížela. Právě se chystala mi vyměnit obklad na temeni. Bolest mě úplně probrala.

Mohla mít tak nanejvýš třicet, měla příjemnou tvář, volně rozpuštěné vlasy jí spadaly na ramena. Její ruce se pohybovaly pomalu, ale jistě. Nechtěla mi způsobit žádnou další bolest. Jemně mi vymývala ránu. Znovu mě pohltila tma.

***

Opět jsem se nacházel na té strašlivé louce. Utíkal jsem. Vše kolem mě se točilo. Vedle hlavy mi prolétaly stovky šípů. Stále jsem padal. Za mnou se ozývalo sípání mých pronásledovatelů. Cítil jsem ten odporný pach. Přede mnou vyrostl ze země ten muž. Chrčivě na mě pokřikoval. Z hrudi mu trčel šíp, z úst tekla krvavá pěna. Opět jsem padl a zůstal bezvládně ležet. Slyšel jsem, jak se přibližují, jejich dech byl hlasitý jako pískání nějakého obludného čajníku. Určitě zešílím z toho čekání. Prosím, už pojďte!

***

S trhnutím jsem se probudil, celé tělo smáčené potem. Znovu tatáž žena. Jemně mi utřela čelo.

„Děkuji,“ podařilo se mi ze sebe vypravit.

Něco řekla, vůbec jsem však tomu nerozuměl. Znělo to jako nějaké reptání.

„Nerozumím,“ řekl jsem nechápavě.

Zopakovala ta slova. Zavrtěl jsem hlavou. Slabě se usmála a pohladila mě po tváři. Uklidnil jsem se. Zakřičela na někoho venku. Dveře na opačné straně místnosti se s vrznutím otevřely a vešel muž.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-87105-27-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Prolog

Část první — Kruhy času

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Část druhá — Bojovníci hákového kříže

Tiráž