Obsah

Patitul

Titul

Vzor citace

Autoři komentáře

Přehled autorů a jimi zpracovaných částí komentáře

Seznam použitých zkratek

Předmluva

Ediční poznámka

ÚSTAVA ČESKÉ REPUBLIKY

Preambule

HLAVA PRVNÍ – ZÁKLADNÍ USTANOVENÍ

Čl. 1 – Základní principy – demokratický právní stát a dodržování mezinárodního práva

Čl. 2 – Státní moc

Čl. 3 – Recepce Listiny do ústavního pořádku

Čl. 4 – Soudní ochrana základních práv a svobod

Čl. 5 – Politický systém jako soutěž politických stran

Čl. 6 – Politická rozhodnutí a ochrana menšin

Čl. 7 – Ochrana přírodního bohatství

Čl. 8 – Garance územní samosprávy

Čl. 9 – Změna ústavy

Čl. 10 – Mezinárodní smlouvy

Čl. 10a – Integrační mezinárodní smlouvy

Čl. 10b – Parlamentní kontrola členství České republiky v mezinárodní organizaci

Čl. 11 – Nedělitelnost státního území a jeho hranice

Čl. 12 – Státní občanství

Čl. 13 – Hlavní město republiky

Čl. 14 – Státní symboly

HLAVA DRUHÁ – MOC ZÁKONODÁRNÁ

Čl. 15 – Dvoukomorový Parlament

Čl. 16 – Počet zákonodárců

Čl. 17 – Lhůty pro konání voleb

Čl. 18 – Principy voleb a aktivní volební právo

Čl. 19 – Pasivní volební právo

Čl. 20 – Volební zákon

Čl. 21 – Zákaz členství v obou komorách Parlamentu

Čl. 22 – Neslučitelnost funkce zákonodárce

Čl. 23 – Slib zákonodárce

Čl. 24 – Vzdání se mandátu

Čl. 25 – Zánik mandátu

Čl. 26 – Volný mandát

Čl. 27 – Imunita zákonodárce

Čl. 28 – Právo zákonodárce odepřít svědectví

Čl. 29 – Volba funkcionářů Parlamentu

Čl. 30 – Vyšetřovací komise

Čl. 31 – Orgány komor Parlamentu

Čl. 32 – Neslučitelnost funkcí ve vládě a Parlamentu

Čl. 33 – Zákonná opatření Senátu

Čl. 34 – Zasedání komor

Čl. 35 – Rozpuštění Poslanecké sněmovny

Čl. 36 – Veřejnost schůzí komor

Čl. 37 – Společná schůze komor

Čl. 38 – Účast člena vlády na schůzích komor Parlamentu

Čl. 39 – Usnášení se komor; přijímání ústavních zákonů

Čl. 40 – Zákony, k jejichž přijetí se vyžaduje schválení oběma komorami

Čl. 41 – Zákonodárná iniciativa

Čl. 42 – Zákon o státním rozpočtu a státní závěrečný účet

Čl. 43 – Vyhlášení válečného stavu a další otázky bezpečnosti České republiky

Čl. 44 – Práva vlády v zákonodárném procesu

Čl. 45 – Odeslání návrhu zákona do Senátu

Čl. 46 – Projednání návrhu zákona v Senátu

Čl. 47 – Projednání návrhu zákona Poslaneckou sněmovnou po vrácení Senátem

Čl. 48 – Nezabývání se návrhem zákona Senátem

Čl. 49 – Ratifikace mezinárodních smluv

Čl. 50 – Suspenzivní veto prezidenta republiky

Čl. 51 – Podepisování zákonů

Čl. 52 – Vyhlašování zákonů a mezinárodních smluv

Čl. 53 – Poslanecké interpelace

HLAVA TŘETÍ – MOC VÝKONNÁ

Prezident republiky

Čl. 54 – Hlava státu; neodpovědnost prezidenta republiky

Čl. 55 – Volební období prezidenta republiky

Čl. 56 – Volba prezidenta republiky

Čl. 57 – Podmínky volitelnosti prezidenta republiky

Čl. 58 – Prováděcí zákon k přímé volbě prezidenta republiky

Čl. 59 – Slib prezidenta republiky

Čl. 60 – Odmítnutí slibu

Čl. 61 – Vzdání se úřadu

Čl. 62 – Základní pravomoci prezidenta republiky

Čl. 63 – Prezidentské pravomoci vykonávané v součinnosti s vládou

Čl. 64 – Účast prezidenta na schůzích komor Parlamentu a vlády

Čl. 65 – Stíhání prezidenta republiky; ústavní žaloba

Čl. 66 – Náhradní výkon funkcí prezidenta republiky

Vláda

Čl. 67 – Charakteristika a složení vlády

Čl. 68 – Jmenování vlády a její odpovědnost

Čl. 69 – Slib člena vlády

Čl. 70 – Zákaz výkonu některých činností členem vlády

Čl. 71 – Žádost vlády o vyslovení důvěry

Čl. 72 – Vyslovení nedůvěry vládě

Čl. 73 – Demise vlády

Čl. 74 – Odvolání člena vlády

Čl. 75 – Odvolání vlády

Čl. 76 – Rozhodování vlády

Čl. 77 – Předseda vlády

Čl. 78 – Nařízení vlády

Čl. 79 – Ministerstva, jiné správní úřady a pravomoc vydávat vyhlášky

Čl. 80 – Státní zastupitelství a veřejná žaloba

HLAVA ČTVRTÁ – MOC SOUDNÍ

Čl. 81 – Nezávislost soudů

Čl. 82 – Nezávislost, nestrannost a kárná odpovědnost soudců

Ústavní soud

Čl. 83 – Soudní ochrana ústavnosti

Čl. 84 – Soudci Ústavního soudu

Čl. 85 – Slib soudce Ústavního soudu

Čl. 86 – Trestněprocesní imunita soudce Ústavního soudu

Čl. 87 – Kompetence Ústavního soudu

Čl. 88 – Řízení před Ústavním soudem

Čl. 89 – Účinky rozhodnutí Ústavního soudu

Soudy

Čl. 90 – Kompetence obecných soudů

Čl. 91 – Soustava obecných soudů

Čl. 92 – Nejvyšší soud

Čl. 93 – Jmenování soudců

Čl. 94 – Obsazení soudů

Čl. 95 – Vázanost soudce zákonem a mezinárodní smlouvou

Čl. 96 – Rovnost účastníků řízení, veřejnost a ústnost soudního jednání

HLAVA PÁTÁ – NEJVYŠŠÍ KONTROLNÍ ÚŘAD

Čl. 97 – Nejvyšší kontrolní úřad

HLAVA ŠESTÁ – ČESKÁ NÁRODNÍ BANKA

Čl. 98 – Česká národní banka

HLAVA SEDMÁ – ÚZEMNÍ SAMOSPRÁVA

Čl. 99 – Vymezení územních samosprávných celků

Čl. 100 – Definice územní samosprávy a podmínky vzniku a zániku samosprávných celků

Čl. 101 – Správa a hospodaření samosprávy a limity zásahů státu do samosprávy

Čl. 102 – Volby do zastupitelstev a jejich volební období

Čl. 103 – zrušen

Čl. 104 – Pravomoc a působnost zastupitelstev

Čl. 105 – Výkon přenesené působnosti

HLAVA OSMÁ – PŘECHODNÁ A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ

Čl. 106 – Prozatímní Senát

Čl. 107 – První volby do Senátu

Čl. 108 – Kontinuita vlády

Čl. 109 – Přechodné ustanovení k zániku prokuratury

Čl. 110 – Zánik vojenských soudů

Čl. 111 – Kontinuita soudcovských funkcí

Čl. 112 – Pojem ústavního pořádku

Čl. 113 – Účinnost

ÚSTAVNÍ ZÁKON O BEZPEČNOSTI ČESKÉ REPUBLIKY

Obecně k ústavnímu zákonu o bezpečnosti České republiky

ZÁKLADNÍ USTANOVENÍ

Čl. 1 – Základní povinnost státu

Čl. 2 – Obecné podmínky pro bezpečnostní opatření

Čl. 3 – Bezpečnostní složky

Čl. 4 – Ozbrojené síly a branná povinnost

NOUZOVÝ STAV

Čl. 5 – Vyhlášení nouzového stavu

Čl. 6 – Časový a územní rozsah nouzového stavu

STAV OHROŽENÍ STÁTU

Čl. 7 – Vyhlášení stavu ohrožení státu

ZKRÁCENÉ JEDNÁNÍ O NÁVRZÍCH ZÁKONŮ

Čl. 8 – Zkrácené jednání o návrzích zákonů

BEZPEČNOSTNÍ RADA STÁTU

Čl. 9 – Bezpečnostní rada státu

PRODLOUŽENÍ VOLEBNÍHO OBDOBÍ

Čl. 10 – Prodloužení volebního období

SPOLEČNÁ USTANOVENÍ

Čl. 11 – Kompetence Senátu při rozpuštění Poslanecké sněmovny

Čl. 12 – Publikace a účinnost bezpečnostních opatření

ZÁVĚREČNÉ USTANOVENÍ

Čl. 13 – Účinnost

Právní předpisy citované v komentáři

Tiráž

Poznámky

Patitul

Titul

Vzor citace:

Rychetský, P.; Langášek, T.; Herc, T.; Mlsna, P. a kol. Ústava České republiky. Ústavní zákon o bezpečnosti České republiky. Komentář.

Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015. s. 1224.

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Rychetský, Pavel

Ústava České republiky : Ústavní zákon o bezpečnosti

České republiky : komentář / Pavel Rychetský, Tomáš

Langášek, Tomáš Herc, Petr Mlsna a kolektiv. – Vydání

první. – Praha : Wolters Kluwer, 2015. – 1224 stran. –

(Kodex)

ISBN 978-80-7478-809-3 (vázáno)

342.4 * 342 * 355.02 * (437.3)

– ústava – Česko

– ústavní právo – Česko

– bezpečnostní politika – Česko

– zákony

– komentáře

342 – Ústavní právo. Správní právo [16]

Právní stav publikace je k 1. 8. 2014.

© Wolters Kluwer, a. s., 2015

ISBN 978-80-7478-809-3 (váz.)

ISBN 978-80-7478-810-9 (e-pub)

AUTOŘI KOMENTÁŘE

Jiří Baroš (nar. 1981)

Vystudoval politologii a právo na Masarykově univerzitě v Brně. Absolvoval zahraniční studijní pobyt na Sciences Po v Paříži. Od roku 2008 působí na Ústavním soudu jako asistent a poradce. Od roku 2012 je též asistentem, od roku 2014 pak odborným asistentem na Katedře politologie Fakulty sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně. Editoval knihy Vladimír Čermák. Člověk – filozof – soudce (2009) a Jezdili s ním andělé. In memoriam Stanislav Krátký (2012; s A. Filipem). Je spoluautorem publikace Listina základních práv a svobod. Komentář (Wolters Kluwer ČR, 2012; eds. E. Wagnerová, V. Šimíček, T. Langášek a I. Pospíšil) a knih Demokratizace a lidská práva (2013; ed. J. Holzer a P. Molek) a Lidská práva v mezinárodní politice (2014; ed. P. Dufek a H. Smekal). Publikoval značné množství studií v odborných i publicistických časopisech (např. Politologický časopis, Časopis pro právní vědu a praxi, Jurisprudence, Kontexty). Zabývá se politickou filosofií, konstitucionalismem, lidskými právy a vztahem náboženství a politiky.

Tomáš Herc (nar. 1983)

Absolvoval magisterské a doktorské studium na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze a postgraduální studium na Právnické fakultě Humboldtovy univerzity v Berlíně. Jeho dosavadní pracovní činnost je spojena s Ústavním soudem, kde byl v období let 2006 až 2009 pracovníkem analytického odboru a na němž od roku 2010 působí jako asistent předsedy. V letech 2010 až 2011 byl současně externím poradcem soudce Ústavního soudu Slovenské republiky.

Petr Jäger (nar. 1980)

Je náměstkem ministra spravedlnosti pro úsek mezinárodní a ústavněprávní (od roku 2014). Předtím působil na Ústavním soudu jako asistent soudce (2004–2014). Zaměřuje se na ústavní právo, lidská práva a mezinárodní právo. Je členem Rady vlády pro lidská práva, Státní volební komise a Rady vlády pro národnostní menšiny. Absolvoval magisterský a doktorský studijní program na Právnické fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Uskutečnil studijní pobyt na Manchester Metropolitan University (2001–2002) a krátkodobé výzkumné pobyty na univerzitách v Rotterdamu a Lovani (2008). V letech 2004–2007 externě působil jako spolupracovník redakce časopisu Jurisprudence, v letech 2007–2009 jako poradce ministrů – předsedů Legislativní rady vlády, v letech 2010–2011 jako poradce na Ministerstvu spravedlnosti. Od roku 2009 vyučuje na Katedře ústavního práva a politologie Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně a pravidelně přednáší pro Českou advokátní komoru. Je autorem či spoluautorem knih Církve a náboženské společnosti v ČR a jejich právní postavení (2006), Svoboda projevu (s P. Molkem, Auditorium, 2007), Komunistické právo v Československu (kolektiv autorů, Masarykova univerzita, 2009), Komentář k Listině základních práv a svobod (kolektiv autorů, Wolters Kluwer ČR, 2012) a řady odborných článků. Navzdory tomu všemu je šťastně ženatý a má tři děti.

Tomáš Langášek (nar. 1974)

Soudce Nejvyššího správního soudu od r. 2013. Předtím téměř 10 let působil na různých odborných a vedoucích pozicích u Ústavního soudu, jako generální sekretář Ústavního soudu, vedoucí analytického odboru a asistent předsedy Ústavního soudu. Svou profesní dráhu začínal jako právník Kanceláře veřejného ochránce práv. Vystudoval práva na Právnické fakultě Univerzity Karlovy v Praze a srovnávací ústavní právo na Central European University v Budapešti (LL.M.). Od r. 2010 je zastupujícím členem Správní rady Agentury Evropské unie pro základní práva. V letech 2002–2010 byl zastupujícím členem Rady vlády pro lidská práva, od r. 2010 do r. 2013 působil jako člen Rady Justiční akademie, v období 2002–2005 byl členem Výboru pro zabránění mučení a jinému nelidskému nebo ponižujícímu zacházení nebo trestání Rady vlády pro lidská práva. Je spoluautorem knihy Zákon o Ústavním soudu s komentářem (ASPI a. s., 2007), spoluatorem a editorem publikace Listina základních práv a svobod. Komentář (Wolters Kluwer ČR, 2012), autorem monografie Ústavní soud Československé republiky a jeho osudy v letech 1920–1948 (Aleš Čeněk, 2011) a řady odborných článků.

Ľubomír Majerčík (nar. 1979)

Vystudoval Právnickou fakultu a Fakultu sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně a obor lidská práva na Středoevropské univerzitě v Budapešti. V letech 2007–2012 působil jako právník u Evropského soudu pro lidská práva a v sekretariátu Evropské komise proti rasismu a intoleranci (ECRI) na Radě Evropy. Následně vedl sekretariát Rady vlády ČR pro lidská práva na Úřadu vlády. Od roku 2013 je vedoucím analytického odboru Ústavního soudu. Spoluzakládal Centrum pro lidská práva a demokratizaci, publikuje a přednáší doma i v zahraničí na téma ochrany lidských práv a stíhání zločinů podle mezinárodního práva.

Ludvík Matoušek (nar. 1976)

Je samostatným advokátem, který se řadu let pohyboval ve veřejné správě nejen tuzemské, ale i zahraniční. Vystudoval právo na Karlově Univerzitě v Praze. Svoji profesní dráhu započal jako právník Úřadu vlády ČR, na niž navázal zahraniční pracovní zkušeností jako právník Ministerstva vnitra SRN a Úřadu prezidenta SRN. Tyto zkušenosti pak zúročil v dalších zaměstnáních v České republice jako právník Kanceláře prezidenta republiky v době prezidentství Václava Havla a Václava Klause a asistent předsedy Ústavního soudu JUDr. Pavla Rychetského. Je členem Společnosti pro právo životního prostředí a členem rozkladové komise Ministerstva vnitra. V letech 2013 a 2014 se jako vedoucí Komise pro aplikaci nové civilní legislativy a člen její Expertní skupiny věnoval implementaci nového soukromého práva, tvorbě výkladových stanovisek a zodpovídání dotazů široké laické i odborné veřejnosti. Zatím posledním počinem ve veřejném prostoru byla jeho participace na projektu přípravy implementace novely zákona č. 218/2002 Sb., o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech, o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon).

Petr Mlsna (nar. 1978)

Odborný asistent katedry ústavního práva Právnické fakulty UK v Praze a odborný asistent katedry německo-rakouských studií Fakulty sociálních věd UK v Praze. V současné době působí jako náměstek ministra školství, mládeže a tělovýchovy pro legislativu a strategii (od r. 2014). V minulosti působil jako náměstek ministra a předsedy Legislativní rady vlády, náměstek ministra spravedlnosti, ministr a předseda Legislativní rady vlády (2012–2013), jakož i v dalších funkcích spojených s legislativou v rámci Úřadu vlády ČR (2003–2014; v roce 2010 obdržel pamětní medaili Úřadu vlády ČR). Vystudoval právo a mezinárodní vztahy na Univerzitě Karlově. Za monografii Mezinárodní smlouvy v českém právu obdržel v roce 2010 cenu Leopolda Heyrovského udělovanou Právnickou fakultou UK. Byl nebo je členem řady rozkladových komisí a jiných odborných grémií (Ministerstvo vnitra, obrany, školství, spravedlnosti, dopravy; Český olympijský výbor apod.). V roce 2009 byl předsedou komise pro přípravu novely Ústavy ČR; v roce 2011 připravoval novelu Ústavy ČR o přímé volbě prezidenta republiky. Publikoval více jak 90 článků v ČR i zahraničí.

Lenka Popovičová (nar. 1986)

Vystudovala právo na Právnické fakultě Masarykovy univerzity v Brně, kde od roku 2011 dále působí jako doktorandka na Katedře mezinárodního a evropského práva. Od roku 2013 zastává funkci asistentky předsedy Ústavního soudu. V minulosti absolvovala studijní pobyt na Právnické fakultě Univerzity v Kodani (2008–2009), působila v Justiční akademii (2011–2012) a na analytickém odboru Ústavního soudu (2012–2013). Dlouhodobě se věnuje přípravě studentů na účast v „moot courtových“ soutěžích.

Ivo Pospíšil (nar. 1978)

Vystudoval politologii a právo na Masarykově univerzitě. V letech 2001–2005 absolvoval doktorské studium v oboru mezinárodní právo veřejné na Katedře mezinárodního a evropského práva Právnické fakulty MU. V minulosti působil v Mezinárodním politologickém ústavu MU jako koordinátor projektů (1999–2001), v Kanceláři veřejného ochránce práv jako právník (2001–2002), na Ústavním soudu jako asistent soudce (2002–2008) a vedoucí jeho analytického odboru (2009–2012). V současnosti je generálním sekretářem Ústavního soudu a na částečný úvazek pracuje jako odborný asistent na Fakultě sociálních studií MU (od roku 2005) a Právnické fakultě MU (od roku 2013). Působí také jako člen Legislativní rady vlády (2014). Je autorem řady textů z oblasti ústavního a mezinárodního práva (například monografie Práva národnostních menšin: mezi univerzalismem lidských práv a partikularismem skupinových odlišností, 2006) či politické tranzitologie (monografie Pobaltí v transformaci. Politický vývoj Estonska, Litvy a Lotyšska, 2001, nebo Utváření politického systému v Estonsku: příklad napětí mezi institucionálním rámcem a dynamikou tranzice, 2005). Je rovněž spoluautorem komentáře k zákonu o Ústavním soudu (2007) a Listině základních práv a svobod (2012) a spoluautorem a editorem několika sborníků, jako například In dubio pro libertate. Pocta Elišce Wagnerové (2009), Vladimír Klokočka Liber Amicorum (2009), Ozbrojené konflikty po konci studené války (2013), Soudcokracie, nebo judicializace politiky? Vztah práva a politiky (nejen) v časech krize (2013).

Pavel Rychetský (nar. 1943)

Předseda Ústavního soudu v letech 2003–2013 a od roku 2013 ve druhém funkčním období. Svou profesní kariéru zahájil jako soudní čekatel Městského soudu v Praze a odborný asistent na Právnické fakultě UK. Po nuceném odchodu z obou institucí působil v 70. a 80. letech minulého století jako podnikový právník a současně se aktivně účastnil činnosti v tehdejším disentu. V roce 1989 patřil k zakladatelům Občanského fóra a po jeho rozpadu byl do roku 1995 členem Občanského hnutí. V lednu 1990 byl jmenován generálním prokurátorem České republiky a později (červen 1990–červenec 1992) působil jako místopředseda vlády ČSFR a předseda Legislativní rady vlády. Z této pozice se účastnil tvorby významných legislativních aktů zajišťujících přechod k demokracii a právnímu státu (zejména restituční zákony, zákon o Ústavním soudu ČSFR, zákon o referendu aj.). Po rozpadu federace působil jako advokát a vysokoškolský pedagog. V roce 1996 byl zvolen senátorem a od roku 1998 opětovně vykonával i funkci místopředsedy vlády, ministra spravedlnosti a předsedy Legislativní rady vlády. Je členem a funkcionářem řady právnických profesních sdružení (například Jednoty českých právníků) a vědeckých rad právnických fakult Univerzity Karlovy v Praze, Masarykovy univerzity i Univerzity Palackého v Olomouci. Od roku 2005 je nositelem francouzského Řádu Čestné legie.

Pavel Uhl (nar. 1975)

Studoval právo na Univerzitě Karlově v Praze a politologii na Masarykově univerzitě v Brně. Krátce pracoval jako právník v nevládní organizaci Člověk v tísni, později se stal koncipientem a posléze i advokátem, kterým je doposud. Živí se obecnou praxí a mírně se specializuje na veřejné právo; s neziskovým sektorem spolupracuje doposud. Pokud mu to čas a praxe dovolí, zabývá se hraničními fenomény práva politologie a problematikou transformace politických a právních systémů. Občas působí i jako pozorovatel volebních procesů v zahraničí v řadách misí OBSE.

PŘEHLED AUTORŮ A JIMI ZPRACOVANÝCH ČÁSTÍ KOMENTÁŘE[*]

Editoři

Tomáš Langášek, Tomáš Herc

Baroš Jiří: čl. 112 (spolu s Ivem Pospíšilem)

Herc Tomáš: čl. 34–37, 39, 40, 51, 54, 55, 57, 59–66

Jäger Petr: čl. 78–80, 109

Langášek Tomáš: čl. 81–95, 110, 111

Majerčík Ľubomír: čl. 97 a 98

Matoušek Ludvík: čl. 3, 11, 13 a 14

Mlsna Petr: čl. 10–10b, 15–33, 41, 43, 45–50, 56, 58, 106, 107, 113

Popovičová Lenka: čl. 4

Pospíšil Ivo: čl. 8, 52, 96, 99–105, 112 (spolu s Jiřím Barošem)

Rychetský Pavel: preambule, čl. 1, 2, 9, 38, 42, 44, 53, 67–77, 108

Uhl Pavel: čl. 5–7, 12, ústavní zákon o bezpečnosti ČR

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK

Právní předpisy, mezinárodní smlouvy

ČNR 1992 tisk 152 Česká národní rada 1992, VII. volební období, tisk 152 – vládní návrh Ústavy České republiky

ČNR 1992 tisk 154 Česká národní rada 1992, VII. volební období, tisk 154 – společná zpráva výborů České národní rady k vládnímu návrhu Ústavy České republiky (tisk 152)

Dodatkový protokol k Úmluvě Dodatkový protokol k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, vyhlášený pod č. 209/1992 Sb.

euronovela Ústavy ústavní zákon č. 395/2001 Sb., kterým se mění ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

Evropská charta místní samosprávy Evropská charta místní samosprávy, přijatá ve Štrasburku 15. 10. 1985 (č. 181/1999 Sb.)

GG Základní zákon Spolkové republiky Německo

jednací řád vlády jednací řád vlády České republiky, schválený usnesením vlády ze dne 16. září 1998 č. 610, ve znění pozdějších změn

kompetenční zákon zákon č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky

krajské zřízení zákon č. 129/2000 Sb., o krajích (krajské zřízení)

legislativní pravidla vlády legislativní pravidla vlády, schválená usnesením vlády č. 188 ze dne 19. března 1998, ve znění pozdějších změn

Lisabonská smlouva Lisabonská smlouva pozměňující Smlouvu o Evropské unii a Smlouvu o založení Evropského společenství, podepsaná 13. 12. 2007 v Lisabonu, publ. pod č. 111/2009 Sb. m. s.

Listina usnesení předsednictva ČNR č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky, ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb.

Listina EU Listina základních práv Evropské unie, dříve tzv. Charta základních práv Evropské unie, ze dne 7. prosince 2000, ve znění vyhlášeném dne 12. prosince 2007 ve Štrasburku Evropským parlamentem, Radou a Komisí

MPHSKP Mezinárodní pakt o hospodářských, sociálních a kulturních právech, vyhlášený pod č. 120/1976 Sb.

MPOPP Mezinárodní pakt o občanských a politických právech, vyhlášený pod č. 120/1976 Sb.

obč. zák. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

občanský soudní řád; o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

občanský zákoník 1964 zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

obecní zřízení zákon č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení)

Prozatímní ústava 1918 zákon č. 37/1918 Sb. z. a n., o prozatímní ústavě

SEU Smlouva o Evropské unii v konsolidovaném znění (ve znění Lisabonské smlouvy), Úřední věstník EU 2008/C 115/01

SFEU Smlouva o fungování Evropské unie (původně Smlouva o založení Evropského společenství, resp. Smlouva o Evropském hospodářském společenství) v konsolidovaném znění (ve znění Lisabonské smlouvy), Úřední věstník EU 2008/C 115/01

Smlouva o přistoupení ČR k EU Smlouva mezi Belgickým královstvím, Dánským královstvím, Spolkovou republikou Německo, Řeckou republikou, Španělským královstvím, Francouzskou republikou, Irskem, Italskou republikou, Lucemburským velkovévodstvím, Nizozemským královstvím, Rakouskou republikou, Portugalskou republikou, Finskou republikou, Švédským královstvím, Spojeným královstvím Velké Británie a Severního Irska (členskými státy Evropské unie) a Českou republikou, Estonskou republikou, Kyperskou republikou, Lotyšskou republikou, Litevskou republikou, Maďarskou republikou, Republikou Malta, Polskou republikou, Republikou Slovinsko, Slovenskou republikou o přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky k Evropské unii, podepsaná v Aténách 16. 4. 2003, publ. pod č. 44/2004 Sb. m. s.

socialistická ústava viz Ústava 1960

soudní řád správní; s. ř. s. zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

správní řád; spr. ř. zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

trestní řád; tr. řád zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

tr. zákoník zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod, vyhlášená pod č. 209/1992 Sb.

Ústava / Ústava ČR ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

Ústava 1948 ústavní zákon č. 150/1948 Sb., Ústava Československé republiky

Ústava 1960 ústavní zákon č. 100/1960 Sb., Ústava Československé socialistické republiky

Ústava 9. května viz Ústava 1948

Ústava ČSSR viz Ústava 1960

Ústavní listina 1920 (ústavní) zákon č. 121/1920 Sb. z. a n., kterým se uvozuje ústavní listina Československé republiky

úst. zák. o bezpečnosti ČR ústavní zákon č. 110/1998 Sb., o bezpečnosti České republiky

ústavní zákon o čsl. federaci ústavní zákon č. 143/1968 Sb., o československé federaci

ústavní zákon o přímé volbě prezidenta republiky ústavní zákon č. 71/2012 Sb., kterým se mění ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění pozdějších ústavních zákonů

ústavní zákon o vytvoření vyšších územních samosprávných celků ústavní zákon č. 347/1997 Sb., o vytvoření vyšších územních samosprávných celků a o změně ústavního zákona České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

Vídeňská úmluva o smluvním právu Vídeňská úmluva o smluvním právu, přijatá 23. května 1969 ve Vídni (č. 15/1988 Sb.), ve znění opravy publ. pod č. 9/2014 Sb. m. s.

Všeobecná deklarace lidských práv (VDLP) Všeobecná deklarace lidských práv, schválená Valným shromážděním Organizace spojených národů dne 10. prosince 1948

zákon o hl. m. Praze zákon č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze

zák. o ČNB zákon č. 6/1993 Sb., o České národní bance

zák. o JŘPS zákon č. 90/1995 Sb., o jednacím řádu Poslanecké sněmovny

zák. o JŘS zákon č. 107/1999 Sb., o jednacím řádu Senátu

zákon o krajích zákon č. 129/2000 Sb., o krajích (krajské zřízení)

zákon o obcích zákon č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení)

zákon o řízení ve věcech soudců, státních zástupců a soudních exekutorů zákon č. 7/2002 Sb., o řízení ve věcech soudců, státních zástupců a soudních exekutorů

zákon o Sbírce zákon č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce

zákonů a Sbírce mezinárodních smluv mezinárodních smluv

zákon o soudech a soudcích zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

zákon o státním zastupitelství zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství

zák. o ÚS zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zákon o volbách do Evropského parlamentu zákon č. 62/2003 Sb., o volbách do Evropského parlamentu a o změně některých zákonů

zákon o volbách do Parlamentu zákon č. 247/1995 Sb., o volbách do Parlamentu České republiky a o změně a doplnění některých dalších zákonů

zákon o volbě prezidenta republiky zákon č. 275/2012 Sb., o volbě prezidenta republiky a o změně některých zákonů (zákon o volbě prezidenta republiky)

Další zkratky

ČNR Česká národní rada

ČR Česká republika

ES Evropská společenství

ESLP Evropský soud pro lidská práva

EU Evropská unie

FS (ČSFR) Federální shromáždění (ČSFR)

FS ČSFR 1990–1992 Federální shromáždění České a Slovenské Federativní Republiky, VI. volební období v letech 1990–1992

MOP Mezinárodní organizace práce

NS Nejvyšší soud [České republiky]

NSS Nejvyšší správní soud

PS 1993–1996 Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky, I. volební období v letech 1993–1996

PS 1996–1998 Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky, II. volební období v letech 1996–1998

PS 1998–2002 Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky, III. volební období v letech 1998–2002

PS 2002–2006 Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky, IV. volební období v letech 2002–2006

PS 2006–1010 Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky, V. volební období v letech 2006–2010

PS 2010–2013 Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky, VI. volební období v letech 2010–2013

PS 2013–(2017) Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky, VII. volební období v letech 2013–(2017)

Sb. NS Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

Sb. NSS Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu

SDEU Soudní dvůr Evropské unie/Evropských společenství

ÚS Ústavní soud [České republiky]

ÚS ČSFR Ústavní soud České a Slovenské Federativní Republiky

PŘEDMLUVA

Ústavy nepsané, psané i komentované

Důležitější než všechny ústavní dokumenty a komentáře je údajně ústava vepsaná do srdcí a myslí občanů země. O takové ústavě se nemusí hlasovat, protože ji všichni respektují bez oficiálního schvalování a politického souhlasu. Není ji třeba ani sepisovat, protože každý beztak ví, jak se má zachovat v té či oné situaci. Nevede se o ni spor, protože je vlastní zrovna tak zákonodárci i soudcům, ústavním činitelům i poslednímu občanovi, vládě i opozici. Jediný problém spočívá v tom, že taková ústava neexistuje.

Ústava, ve které se normativní ideály politického společenství dokonale překrývají s faktickým jednáním jeho členů, zůstává utopií. Namísto utopického ideálu, v němž ústava bije v srdci každého z nás, se tak musíme soustředit na ústavní texty a kontexty, mezi nimiž oficiální i odborné komentáře vždy hrály prvořadou roli.

* * *

Způsob, jakým ústava upravuje formu vlády a organizaci moci včetně občanských práv a svobod, nicméně má současně důležitou symbolickou funkci, protože díky ní také víme, kdo jsme, odkud přicházíme a kam směřujeme jako politické společenství. Ryze pragmatická potřeba podřídit moc v politické obci pevným, jasným a trvalým pravidlům se tak setkává se symbolickou silou ústavy jako dokumentu vyjadřujícího smysl a identitu této obce.

Právě tuto sílu měl na mysli například Periklés při pohřebním projevu na počest obětí prvního roku Péloponéské války, v němž athénskou ústavu popsal jako demokracii, protože moc v ní nemá menšina, ale všechen lid, který je v soukromých záležitostech svobodný a tolerantní, ale ve veřejných záležitostech se drží zákonů, vůči nimž má hlubokou úctu. Ústava zde není jen mechanismem, který by popisoval „jak se co dělá“, ale prostřednictvím těchto „jak“ a „co“ vytváří také symbolickou zásobárnu otevírající cestu k poznání toho, „kdo to dělá“.

Prokletím politického romantismu byla představa, že etnické národy jsou „přirozené“ a existují odnepaměti, takže politická ústava má sice upravit moc v národním státě, ale především musí potvrdit pradávnou národní existenci, která ospravedlňuje i existenci politickou. Stačí však letmé zalistování Thúkididovými Dějinami Péloponéské války, abychom viděli, že žádný národ neexistuje odpradávna jako nějaká přirozená entita, ale naopak je výtvorem politické ústavy a života země. Národ není moderní výron archaické kolektivní přirozenosti, ale pracný výsledek toho, co kdysi francouzský historik Ernest Renan, kritizující Fichteho a další romantiky za pokusy objektivizovat kategorie rasy a etnicity při studiu národních dějin, označil naopak pomocí terminologie ústavního práva za „každodenní plebiscit“.

Ve střední Evropě je dosud politický existencialismus a romantismus ve značné oblibě a leckterý politický vůdce sám sebe s oblibou portrétuje jako mluvčího národních zájmů a ochránce národa proti vnitřním i vnějším nepřátelům. Díky této „osudové roli“ se potom snaží přivlastnit si víc moci, než mu ústava připisuje, nebo rovnou usiluje o sepsání nové ústavy, která by mu takovou moc zajistila. Naposledy se to podařilo Viktorovi Orbánovi v Maďarsku.

O to víc je třeba sledovat a neustále komentovat, „jak se co dělá“ i v českém ústavním systému, abychom pochopili, jakým politickým národem jsme se za posledních dvacet let stali a kam také směřujeme. Jinými slovy, odpověď na otázku „Kdo jsme?“, musíme hledat v ústavní kultuře naší země, která se postupně utvářela v ústavních procesech a změnách, konfliktech a větších či menších krizích i každodenním fungování ústavních institucí.

* * *

Ústavnost je konstelace daná vzájemným vlivem ústavních textů a kontextů, psaných dokumentů a nepsaných praktik, konvencí a tradic. Komentář k ústavě má v této konstelaci zvláštní a velmi důležité místo, protože jde sice o sepsaný text, jehož funkcí je ovšem komentovat, a tedy vytvářet kontext primárního textu. Nemůže závazně tvrdit, „jak se co dělá“, ale o to víc se snaží přesvědčit, „jak by se co mělo dělat“, aby byl zachován význam ústavního textu a současně naplněn obecnější kontext ústavnosti.

Kromě logické koherence tak musí vzít v úvahu nejen historické a politické souvislosti jednotlivých ústavních článků a vět, ale zrovna tak i interpretační možnosti a rozdíly, ne-li přímo paradoxy, se kterými se musí vypořádat každý, ať je pro něho ústava profesionálním, nebo občansky laickým rámcem myšlení a jednání. Musí zachytit vznikající ústavní praktiky a konvence, uvést je do vztahu k ústavním principům a současně je pochopit v širším kulturním kontextu. A právě tímto popisem naší ústavnosti a jejího fungování komentář současně odpovídá i na skrytou otázku „Kdo jsme?“.

* * *

Síla komentáře spočívá v síle přesvědčivosti, která, jak tvrdí právní a literární teoretik Stanley Fish, vytváří interpretační společenství čtenářů, které nakonec dává ústavě i kterýmkoli jiným textům význam. Čtenáři ústavy jsou tak jednoznačně důležitější než její autoři. Jejich společenství ústavu znovu „ustavuje“, i když tentokrát jako kontext, ve kterém jednáme, rozhodujeme i uvažujeme o ústavních tématech a problémech.

Jsem přesvědčen, že tento Komentář k Ústavě České republiky ovlivní naše společenství čtenářů Ústavy zásadním způsobem nejen proto, že vznikal pod vedením předsedy Ústavního soudu Pavla Rychetského, ale zrovna tak z toho důvodu, že se na něm podíleli odborníci mladší a střední generace s velmi rozmanitými profesními zkušenostmi. Jako kdyby se zde potvrzoval trend v české právnické vzdělanosti, se kterým před časem přišla Eliška Wagnerová během práce na Komentáři k Listině základních práv a svobod. Podobně jako ona se ani Pavel Rychetský nespoléhal na zavedenou akademickou odbornost, ale namísto toho dal přednost týmu, v němž většina členů má konkrétní praktické zkušenosti s ústavním právem, ale současně s nimi i schopnost zobecnit je a uvést do historického, srovnávacího, politického i společenského kontextu. Výsledkem tohoto přístupu je komentář, který představuje Ústavu ČR nejen jako právní text, ale i jako součást tzv. živého práva formujícího a utvářejícího českou politiku a společnost v posledních dvou desetiletích.

* * *

Zda dvacet let v životě ústavy je dlouhá nebo krátká doba, vždy záleží současně na kvalitě jejího textu i společenských a politických podmínkách, ve kterých má fungovat. Někteří zakladatelé americké demokratické ústavnosti, například George Washington, se domnívali, že ústava by se měla revidovat po dvaceti letech a případně změnit tak, aby se přizpůsobila změnám tehdy se rodící americké společnosti. Po více než dvou stoletích však americká společnost používá v podstatě ten samý text, i když ve zcela jiném společenském kontextu a po dějinném vývoji, během něhož se ze slabé agrární republiky stala nukleární supervelmoc dominující dnešní globální společnosti. Naproti tomu i takový stoupenec nepsané ústavy a prastarých konvencí, jakým byl Edmund Burke, uznával, že stát, který nemá nástroje ústavní změny, nemá ani nástroje, kterými by mohl ústavu konzervovat.

Představa, podle které ústava konzervuje politiku a potvrzuje existující pořádky, je tak obyčejný politický předsudek, protože ve jménu dodržování ústavy a vlády práva se zrovna tak lze dožadovat politické změny, a dokonce vést i revolty a revoluce, jak jsme toho byli svědky i v naší části Evropy v roce 1989. Vznik Ústavy České republiky, ačkoli ovlivněn výjimečnou situací rozpadající se československé federace, je dítětem tohoto raného postkomunistického optimismu a naděje, že ústavní změny povedou i ke změnám společenským a vzniku nové demokratické a ústavní kultury. O to smutnější je dnešní pohled na středoevropské společnosti, ve kterých se šíří naopak skepse, rezignovanost a cynismus volající po změnách režimu, nebo dokonce zcela odmítající ústavní demokracii a s ní spojená občanská práva a svobody.

* * *

Ze současné situace je patrné, že tento Komentář nemá jen funkci potvrzení současného stavu fungování ústavních institucí a převládající interpretace Ústavy České republiky. Je to zároveň důležitý doklad, že nebude-li naše republika ústavní demokracií, tak nebude demokracií vůbec. Přesvědčit o této jednoduché, ale o to důležitější pravdě ústavní činitele a s nimi i celou společnost není úkol konzervativní, ale bohužel stále ještě revoluční.

Ačkoli autorita ústavních komentářů se zpravidla utváří pomalu a postupně v argumentačních a interpretačních sporech a kontroverzích, domnívám se, že význam tohoto Komentáře je tak již dnes patrný. Spočívá právě v tom, že na základě shrnutí základních principů, rozhodujících dilemat, alternativních výkladů i bohatých zkušeností s utvářením české ústavnosti v posledních dvou desetiletích významně přispívá k rozšiřování okruhu našeho čtenářského a interpretačního společenství stoupenců ústavní demokracie.

Jiří Přibáň

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Obsah

Patitul

Titulná strana

Vzor citace

Autoři komentáře

Přehled autorů a jimi zpracovaných částí komentáře

Seznam použitých zkratek

Předmluva

ÚSTAVA ČESKÉ REPUBLIKY

HLAVA PRVNÍ – ZÁKLADNÍ USTANOVENÍ

HLAVA DRUHÁ – MOC ZÁKONODÁRNÁ

HLAVA TŘETÍ – MOC VÝKONNÁ

Prezident republiky

Vláda

HLAVA ČTVRTÁ – MOC SOUDNÍ

Ústavní soud

Soudy

HLAVA PÁTÁ – NEJVYŠŠÍ KONTROLNÍ ÚŘAD

HLAVA ŠESTÁ – ČESKÁ NÁRODNÍ BANKA

HLAVA SEDMÁ – ÚZEMNÍ SAMOSPRÁVA

HLAVA OSMÁ – PŘECHODNÁ A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ

ZÁKLADNÍ USTANOVENÍ

NOUZOVÝ STAV

STAV OHROŽENÍ STÁTU

ZKRÁCENÉ JEDNÁNÍ O NÁVRZÍCH ZÁKONŮ

BEZPEČNOSTNÍ RADA STÁTU

PRODLOUŽENÍ VOLEBNÍHO OBDOBÍ

SPOLEČNÁ USTANOVENÍ

ZÁVĚREČNÉ USTANOVENÍ