Kris Azyar

Dračí denník

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright

Názov knihy: Dračí denník

Meno autora: Kris Azyar

Meno ilustrátora: Kris Azyar

Návrh obálky: Ana Grigoriu

© 2015, Kris Azyar

VŠETKY PRÁVA VYHRADENÉ. Kniha obsahuje materiál chránený medzinárodnými zmluvami a miestnymi zákonmi o autorských právach. Akékoľvek ďalšie neautorizované kopírovanie alebo iné použitie je zakázané. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná alebo šírená v žiadnej podobe a žiadnymi prostriedkami, elektronickými či mechanickými, vrátane kopírovania, nahrávania nebo uchovávania informácií a následne ich opakovaného použitia bez výslovného súhlasu autora/vydavateľa.

Túto knihu chcem venovať svojej mame a starkej, ktoré mi možno raz nejakého draka kúpia, a Singuľke, ktorá teraz naháňa obláčiky niekde vysoko na nebi...

Úvod

Ľudia radšej neveria vo veci nadprirodzené, veci, ktoré dnešná veda ešte stále nedokáže vysvetliť. Je to tak jednoduchšie – je ľahšie zabudnúť na svoju minulosť ako za ňu niesť zodpovednosť. Neveria, že by mohla existovať moc, ktorá na ich minulosť nezabudla, ktorá by mohla byť silnejšia ako sú oni sami. Moc, ktorá nad nimi bdie, stráži ich, pozoruje...

Vrcholí anarchia. Všade naokolo vyčíňa zlo, boje, nenávisť, útlak. Poslanie, pre ktoré sme sem prišli, upadlo do zabudnutia... no to sa má zmeniť... už čoskoro...

Kapitola 1

Noc predtým, ako sa to všetko stalo...

7. 1. 2017

3. svetová vojna

Na to, čo sa v tú noc stalo, si už vlastne ani veľmi nepamätám. Stalo sa to všetko tak rýchlo, že z celej noci mi ostali len nesúvislé fragmenty, či akési záblesky toho, čo sa okolo mňa dialo... Viem len to, že deň predtým sa niečo stalo... niečo hrozné... niečo zlé... pamätám sa, ako som utekala po zasneženej lúke len v teplákoch, kým som sa od únavy nezvalila na zem a nevzhliadla som s uslzenými očami k hviezdnemu nebu. Moju dušu drvila triaška a zničene som rukami objímala trávu pokrytú zamŕzajúcou inovaťou.

Okolo mňa panovala tma. Všade bolo mŕtvolné ticho. Zostala som ležať. Ruky som mala ako z olova, nedostával sa mi do nich kyslík. Môj dych sa zrážal v abstraktných obláčikoch nad mojou hlavou. Nevládala som sa pohnúť, no vedela som, že sa musím čím skôr pohnúť ďalej. Vtom som začula kroky. Rýchlo som sa zvrtla. Zatajila som dych. Z tmy sa vynorila postava so zbraňou v ruke. Zbadala ma a rýchlymi krokmi sa blížila ku mne. Nemala som šancu ujsť. Vedela som, že toto je môj koniec. No nechcela som sa len tak ľahko vzdať. Prv, ako ku mne postava priskočila, som zhrabla kus snehu a hodila ho tej postave do očí. Postava zanadávala v cudzom jazyku – áno, bol to vojak federácie. Vojak s rozkazom zabiť každého utečenca. Bez milosti. Sneh v tvári vojaka zmiatol, a tak som sa naňho hodila. Kotúľali sme sa po snehu a zbraň padla do záveja. Pocítila som, ako ma čosi udrelo, a v ústach sa mi rozliala pachuť krvi. Mocne som kopla nohami a skotúľala som sa z dosahu vojakových rúk. Snažila som sa načiahnuť za zbraňou, no vojak ma predbehol. Zbraň schmatol len pár centimetrov od mojej ruky a namieril ju na mňa.

Vydýchla som horúci vzduch. Necítila som strach. Nie... aj tak som dopredu vedela, že sa to tak skončí. Zavrela som oči.

„Dúfam, že tam, kam pôjdem, bude lepšie než tu...“

Na chvíľu sa akoby zastavil čas. Ani lístok sa nepohol. A vtedy sa to stalo... zrazu sa hviezdy zdali byť žiarivejšie a ich žiara každou sekundou narastala, až zaplnila celú oblohu...

Vojak vykríkol... a potom bolo už len svetlo...

„Som mŕtva?“ opýtala som sa do žiarivého svetla.

„Nie.“ Neznámy hlas sa ozval do desivého ticha.

Otvorila som oči, no zase ma oslepilo svetlo.

„Neboj sa, už bude dobre.“

„Kto si?“

„Nový začiatok.“

Zaclonila som si rukami oči. Pomedzi prsty som uvidela, ako ku mne pristúpil krásny biely lev.

„Čo s nami bude?“ opýtala som sa priškrteným hlasom.

Lev sa pousmial a povedal:

„Poď... ukážem ti...“

Podoprel ma svojím telom a pomaly sme dokrivkali na vrchol kopca. Pod nami boli tisíce ľudí, ktorých krik sa niesol tmou.

„Títo ľudia sa previnili svojou krutosťou a nenávisťou,“ začal lev, „a preto idú žiť do nižších svetov, aby odčinili svoje hriechy a duchovnú lenivosť, a tak dostali šancu, aby sa zmenili.“

Mimovoľne som sa zachvela.

„A čo tamtí ľudia?“ opýtala som sa a ukázala na hlúčik ľudí obďaleč.

Tí vystrašene postávali v skupinke a čakali, čo sa bude diať ďalej.

„Druhú skupinu tvoria ľudia, ktorí tu majú ešte ostať a dozrieť, a dúfam, že tento svet urobia lepším.“

Nastalo dlhé ticho. Snažila som sa všetko spracovať. Nakoniec v tých šialených proroctvách bolo predsa len niečo pravdy... apokalypsa predsa len prišla...

„A... a čo ja?“ Nebola som si istá, do ktorej skupiny patrím. Nebola som, pravdupovediac, veľmi dobrá...

„A vy – vy ostatní – idete domov...“

Zrazu akoby mávnutím čarovného prútika strach a úzkosť zo mňa opadli.

Neviem prečo, ale vlial sa do mňa príval radosti... my pôjdeme... domov... domov... nevedela som, čo to znamená, no v hĺbke srdca som cítila, že môj domov je oveľa ďalej, ako sú hranice tohto mesta, dokonca ďalej, ako sú hranice tohto sveta... Áno... Konečne sa vrátim domov...

Vtedy sa obloha roztiahla, ukázala sa svetlá trhlina, začalo ma to unášať v akomsi víre a išla som stále vyššie a vyššie, až svetlo začalo byť neznesiteľné a zavrela som oči.

Kapitola 2

Návrat

7. 2. 2017

Tu sa začína môj denník. Je presne týždeň odvtedy, čo nás miestni obyvatelia našli a zaniesli do malej dedinky, kde teraz bývame, ale trochu predbieham – poďme radšej pekne po poriadku...

Prvé, čo sa stalo, keď som precitla, bol hrejivý dotyk slnečných lúčov na mojej pokožke a akási príjemná mäkká hmota podo mnou. Pohodlne som sa zahniezdila a pomyslela som si, že som asi zase zaspala a už je asi poludnie. Pohladila som svoju „perinu“, keď v tom som sa zarazila.

Moja „perina“ sa mi akosi začala medzi prstami rozpadať... razom som otvorila oči, no vtom ma oslnilo prenikavé svetlo. Mimovoľne som zastonala...

„Na to svetlo si budeš musieť zvyknúť,“ ozval sa zrazu škrekľavý hlas kdesi za mojím chrbtom.

Sťažka som sa prevalila a zakryla som si prstami oči. Pomedzi medzierky som uvidela rozmazanú džungľu (to mi asi od tej žiary slzili oči), no nikoho, komu by ten hlas patril.

„Kto to hovoril?“ opýtala som sa priškrteným hlasom môjho záhadného neznámeho...

Zrazu niečo zletelo z neďalekého konára a pristálo to rovno pod mojím nosom. Div, že som nevykríkla: bol to nádherný vták s dlhým červeným chvostom.

„No čo je?!“ našuchoril sa vtáčik, „čo si ešte nevidela hovoriaceho vtáka?!“ nafúkol sa urazene.

„No...“ zarazila som sa trocha, „vlastne ani nie...“

„Och, no to je strašné! Čo vás to len v tej druhej dimenzii učia?!“ hundral si sám pre seba operenec.

Tentoraz som sa mu bližšie prizrela... mal hrubý zobák, prenikavé oči a vyzeral ako kríženec papagája a rajky... Pretrela som si oči. Ešte stále mi slzili, no už som aspoň čo-to videla.

„Svetlo sa nováčikom vždy zdá oslepujúce, no zvykneš si. Je to dôsledok toho, že si celý svoj doterajší život žila na tmavej planéte. No tu je to všetko iné...“ vtáčik - papagáj sa našuchoril, rozprestrel krídla a vyletel do neba.

Razom som vyskočila a postavila sa na nohy.

„Počkaj! Kde som to vlastne?!“ zvolala som.

„Vo svetelnom údolí!“ znela vzdialená odpoveď a vtáčik odletel, až z neho neostala ani malá bodka. Zmätene som sa poobzerala okolo seba... osamela som...

Moje oči si už privykli na oslnivé svetlo, a tak som rozoznávala, že som na malej pláži a už dva metre odo mňa sa začína hustá džungľa. Za mnou sa rozprestierala obrovská, žiarivo čistá rieka a neďaleko sa plavili akési zvláštne neznáme vtáky. Bezradne som si sadla na breh a snažila som si usporiadať myšlienky.

„Ja nie som stadeto... žila som niekde inde... ale kde?“ len matne som si spomínala na časy predtým, ako ma sem dopravilo to záhadné svetlo. Bolo to veľmi divné... akoby sa mi celá minulosť vymazala z hlavy. Snažila som sa úporne si na niečo spomenúť, no čím viac som v pamäti lovila detaily, tým viac mi unikala celá podstata. Vybavili sa mi len nejasné obrovské domy, akési veci na kolesách, čo prenášali ľudí z miesta na miesto, všadeprítomný smrad techniky, zhon a chaos, vraždy a podvody, krádeže a skorumpovanosť a... a to najhoršie zo všetkého... škola...

Potriasla som hlavou. Vôbec neľutujem, že som odtiaľ odišla. Hocičo bude lepšie než tamto... So záujmom som sa ešte raz poobzerala okolo seba - všade divoká, nepoznačená príroda a krásne blankytné nebo. Pamätala som sa, ako som vždy túžila žiť v takejto krajine a často som si ju v mysli predstavovala. Neviem, ako to je možné, lebo som ju videla teraz prvýkrát... alebo žeby nie? Ja by som sa teraz už ničomu nečudovala...

Zhlboka som sa nadýchla. Prekvapilo ma, že vôbec necítim úzkosť ani strach, no potom som si povedala, že ja som bola vlastne vždy trochu zvláštna. Opustenosť na neznámej planéte so zvláštnymi hovoriacimi zvieratami bez akejkoľvek indície, ktorou cestou sa vydať, alebo dokonca možnosť, že ma tu niečo zožerie... Áno... som naozaj tak trochu zvláštna... Výskajúc som sa rozbehla po pláži. Keby ma teraz v tejto chvíli niekto videl, dosť by pochyboval o mojom duševnom zdraví.

No tu nikto nebol - len ja a táto nádherná príroda, a preto som sa cítila ako neskrotný divoký mustang, ktorému konečne zložili uzdu a darovali mu slobodu.

Bola som slobodná, šťastná, voľná... ak by existoval raj, tak toto miesto by ním určite bolo...

Bolo síce krásne tu len tak pobehovať, bez viditeľného cieľa, akoby ma práve vypustili z ústavu pre duševne narušených, no vedela som, že tu niekde musí byť aj moja rodina a ja ju musím nájsť.

Poobzerala som sa okolo seba. Ale kde začať? Cez džungľu sa predierať určite nechcem, lebo to sa stratím skôr ja sama a nieto ešte niekoho nájsť. Pozrela som sa na druhú stranu. Tam sa rozprestierala rieka a za ňou rástla síce tiež džungľa, no bola oveľa priechodnejšia a svetlejšia, ako tá za mnou. Bolo rozhodnuté. Preplávam rieku a vydám sa tou džungľou rovno za nosom a možno mi šťastie bude priať (veď hlúpi majú predsa šťastie, no nie?).

Pozrela som sa do vody. Nebola podľa mňa veľmi hlboká, lebo som jasne rozoznávala dno pod ňou. No čo... troška sa namočím... a tak som skočila mocným odrazom do nej.

No ako som sa ponárala hlbšie a hlbšie, stále som necítila oporu pod nohami, začala som vážne pochybovať, či je taká plytká, ako som si myslela. Do nosa a úst sa mi nabrala voda, a tak som sa prskajúc a ticho hromžiac „na môj neprekonateľný odhad“ nakoniec vynorila nad hladinu.

Samozrejme, že som videla „dno“. Lebo voda bola ČISTÁ. To bolo naozaj prekvapivé a zarážajúce zistenie, keďže my ľudia vlastne čistú vodu vidíme len v animovaných rozprávkach. Naše vody sú sivohnedé. Táto bola číra ako sklo. Odfúkla som si mokré vlasy z očí a mocnými zábermi som sa vydala prekonávať číru hladinu vody. Voda mi ale dokonale prečistila myseľ a ja som začala vnímať všetky krásy neskrotenej prírody okolo seba a cítila som, akoby zo mňa zotrela celú minulosť.

Ligotavé rybky krúžili okolo mňa a ako som plávala, jemne sa mi obtierali o lýtka a okolo hlavy mi poletovali obrovské vážky. Jedna si mi dokonca sadla na nos a napriek môjmu fučaniu a krúteniu hlavou zostala pekne na mieste, kým som ju pohodlne nepreniesla na druhú stranu rieky, kde sa spokojne usalašila na plávajúcom lekne.

Otriasla som zo seba kvapky a napriek pochybnostiam, či idem správne, som vykročila skrz bujnú vegetáciu. Sama som sa čudovala, prečo idem práve tadeto, no akoby som cítila, kam mám ísť. Bolo to naozaj zvláštne, no cítila som, ako mi táto príroda zbystrila zmysly i orientáciu.

Vtom som sa ale zastavila. Začula som v diaľke akési divné zvuky. Zbystrila som a vydala som sa tým smerom... Zvuky boli čím ďalej, tým intenzívnejšie a nejakým zvláštnym spôsobom ma priťahovali. Keď som sa nad tým zvukom zamyslela, bolo to niečo medzi krákaním a ručaním... (čiže naozaj vábivé zvuky). A vychádzali z kríkov, ktoré sa košatili vysoko nad mojou hlavou.

Opatrne som k nim pristúpila a začala ich odhŕňať. Predierala som sa vegetáciou, až som už bola celá doškriabaná, keď v tom zrazu kríky ustúpili a ja som zostala užasnuto stáť na mieste... Predo mnou sa rozprestierala rieka (nie z nej som bola taká užasnutá) a na nej sa napájali DRAKY! Skutočné, živé, ozajstné draky! Cítila som sa ako vo sne. Vždy som túžila vidieť draka, i keď som vedela, že je to len mýtické zviera z rozprávok a legiend a že vlastne ani neexistuje. No tu, nech je to kde chce, sa predo mnou pokojne napájali a... a... - tu som sa zarazila a prizrela som sa bližšie - mali OHLÁVKY?!

Toto bolo na mňa priveľa – nielen že sú tu draky, ale dá sa na nich aj jazdiť! Vkročila som opatrne do vody, no tí najbližšie ku mne sa splašene rozpŕchli a začali výhražne cvakať zubami. Niekoho by to možno odradilo, no mňa nie! No bože, čo by sa takého hrozného mohlo stať?! Maximálne ma mohli tak zožrať - no a?! – ale aká krásna by to bola smrť!

Ja som namiesto panikárenia zachovala dokonalý pokoj, sklonila hlavu, trocha sa prihrbila, aby som vyzerala uvoľnená a aby z môjho postoja nevyžarovala hrozba. Otočila som sa bokom k rozhnevaným drakom a začala som hrabať topánkou do zeme, ako som to pred chvíľou videla robiť ich. To ich trocha zmiatlo, ostali stáť a čakali, čo bude ďalej. Nato som sa trochu pootočila k nim a vydala som trúbový rev (taký, aký som pred chvíľou počula, keď sa medzi sebou tieto tvory dorozumievali).

To ich už úplne vyviedlo z rovnováhy a teraz celá skupinka zvedavo postávala predo mnou neschopná si ustáliť myšlienky, čo to prepánajána vlastne pred nimi stojí. Žeby... drak? Či niečo iné?! Ja som zaujala podobný postoj ako draci predo mnou a zahľadela som sa zvedavo na ne. Prvý, ten najodvážnejší, ma začal zvedavo oňuchávať a po ňom sa pridali ďalší a ďalší. Bola som obklopená zubiskami, pazúrmi a pichliačmi, no ja som bola šťastím bez seba ako také malé dieťa. Po dôkladnej prehliadke ma draci asi prijali medzi seba, lebo už na mňa výhražne nevrčali a postrčili ma nosom k skupinke na okraji stáda, kde ako som predpokladala, ma priradili k mladým zatúlaným jedincom. (Myslia si, že som jedna z nich! To je najkrajší deň v mojom živote!) Tí sa tam hrali, naháňali, bili a ja som tam bezradne stála, kým sa za mňa potichučky neprikradol jeden mladý drak a štuchol do mňa, až som čľapla do vody a prskajúc celá mokrá som sa postavila.

„Tak ty sa chceš hrať?!“ zvolala som a pošpliechala som ho vodou.

Drak zostal prekvapene stáť, no potom sa mu nová hra asi zapáčila, lebo i on začal špliechať, až sme k tejto hre strhli celú skupinu mladých drakov. Dospelí ale po čase usúdili, že sa hra vymkla kontrole a zavelili na odchod. Vtedy som sa zamyslela.

„Keď majú ohlávky, asi na nich niekto aj jazdí - a čo keby som si zajazdila i ja?! Určite sa ich majiteľ nebude hnevať a aspoň sa dostanem do nejakej civilizácie... S pocitom uspokojenia, že som si sama pred sebou ospravedlnila svoje počínanie, som sa vyhupla na posledného draka, ktorého to síce trochu prekvapilo, no nezhodil ma a vybehli sme do západu slnka ako v pravom westerne - len s tým rozdielom, že namiesto koní tu boli skutočné draky...

Kapitola 3

Alebo ako som sa prekvapivo stretla so všetkými, ktorých mám rada

Trvalo to asi hodinu, kým sa stromy začali rozostupovať a doklusali sme na obrovskú lúku, kde sa zvery rozbehli do divokého behu, div, že som nespadla a v duchu som ďakovala, že som sa na Zemi naučila jazdiť na koni a že som tú techniku mohla aplikovať ako-tak aj na drakov. No pravdou ostávalo, že som sa skôr na drakovi držala len silou svojej vôle, ako vďaka mojim jazdeckým schopnostiam. Akoby som jazdila na kope tvrdých dosiek, čo sa s mäkkým konským chrbtom nedalo porovnať. No hlavné bolo, že som jazdila na pravom drakovi. To, že som na ňom sedela ako taký kripel, bolo vedľajšie (zadok ma síce bolel tak, že na ňom aspoň mesiac nebudem sedieť, no to je úplne nepodstatné a len malá cena za to, že sa nesiem na dračom chrbte).

Prešli sme cez menší kopec a pred nami sa rozprestrela malá dedinka s veľkými stajňami a výbehmi. My sme vyrazili práve tam.

„Dúfam, že sa majiteľ nebude hnevať...“ začalo ma hrýzť svedomie, „čo ak tým rozhnevám dokonca celú dedinu? Čo ak ma budú považovať za obyčajného zlodeja a zavrú ma do väzenia?”

Najradšej by som sa v tej chvíli hneď otočila a prášila kade ľahšie. No to sa mi asi tak ľahko nepodarí, keďže sedím ešte stále na drakovi a ten smeruje práve k osade. Možno by bolo lepšie, keby som sa hodila o zem niekde, kde to až tak nebude bolieť, kým ma niekto nezbadá... Prv ako som si to stihla rozmyslieť, však na lúku vybehol nejaký človek a začal divoko mávať rukami a kričať niečo za seba.

„Super, už sa nedá cúvnuť,” pomyslela som si trpko.

Na jeho krik pribehli ďalší a ďalší ľudia (čiže ďalší a ďalší svedkovia) a taktiež začali mávať rukami, až pred dedinou boli takmer všetci jej obyvatelia.

„Asi sa tešia z príchodu drakov,“ zapojila som svoju logiku (i keď tá radosť bola trochu prehnaná), „len nech si nevšimnú mňa,“ prosila som v duchu.

Bola to síce naozaj zúfalá a nemožná myšlienka, keďže som nad všetkými drakmi vytŕčala pol metra a tí ľudia by museli byť asi fakt buď totálne slepí alebo totálne hlúpi, aby si ma nevšimli... no to bolo dosť nepravdepodobné... Vyzerali až skľučujúco múdro a bystrozrako...

Ako sme sa blížili k tým ľuďom, rástla vo mne nervozita. Ľudia sa tešia na draky a tu sa im doterigám ja... to nie je dobré... možno ma nakoniec budú naháňať vidlami či také čosi...

Už sme boli len pár metrov od domov, keď som radšej zavrela oči. Vydržala som ich mať ale zavreté asi tak dve sekundy. V takej situácii je človek až priveľmi zvedavý, a tak som ich nakoniec voľky-nevoľky aj otvorila, no to, čo som videla, ma zmiatlo ešte väčšmi. Ľudia si drakov vôbec nevšímali, draky ich splašene obchádzali a náhlili sa do ohrady. Táto skúsenosť vážne otriasla mojou teóriou o vítaní drakov.

A keď sa zrazu ku mne všetci tí ľudia rozbehli a začali volať: „Sláva! Sláva! Prišla!“ – musela som nakoniec tu teóriu vážne prehodnotiť. Ľudia sa okolo mňa zhŕkli a všade som videla usmievavé tváre, dary, jedlo, kvety - až sa mi začala točiť hlava... Teraz som sa cítila skutočne akoby som bola obklopená zubiskami, pazúrmi a pichliačmi - zmätene som sa usmievala na všetky strany, a v tom sa z davu ozval hlas:

„Kristínka! Kristínka!“

Zbystrila som sluch. To sa mi len zdalo? Alebo som naozaj počula... v tej chvíli sa dav rozostúpil a ku mne sa náhlila jedna postava.

„Mami!“ zvolala som a razom som zoskočila z dračieho chrbta a utekala som k šťastnej postave predo mnou.

Priam sme do seba vrazili, tak divoko sme sa objali a mame až vyhŕkli slzy (nie od bolesti, ale od dojatia!). A začali sme sa jedna cez druhú rozprávať.

„Tak veľmi sme sa o teba báli! Keď si nebola pri nás, keď sme prišli... chceli sme zorganizovať pátranie!“ mama sa na mňa ešte raz pozrela (či som celá a nič zo mňa nechýba) a zase ma objala.

„A... ako ste sa sem dostali...?“ opýtala som sa roztrasene, no tu sa už dohrnula ďalšia postava (starká) a začala ma objímať a objímať, lízať a lízať... počkať... lízať nie – lízať ma začal môj pes Singa, staručký dalmatín, ktorý tu prekvapivo omladol a už vôbec nevyzeral staručko, skôr ako odrastené vytešené šteňa.

Cítila som sa ako v neskutočnom sne medzi toľkými objatiami, šťastnými tvárami a radostným vítaním. Akoby som tu našla novú rodinu - nielen mamu, starkú a Singulku, ale i všetkých tých ľudí, čo ma srdečne a radostne vítali. Zdalo sa, že tu radosť a láska boli niečo úplné samozrejmé, čiže niečo úplne iné, na čo som bola zvyknutá na Zemi. Je to proste čosi nádherné a ja sama vám to asi nedokážem opísať. Škoda, že si to ľudia na Zemi tiež neuvedomovali. Určite by svet vyzeral ináč...

Pristúpil ku mne jeden bradatý pán s roztiahnutým úsmevom na tvári, ktorý ma bodro potľapkal po pleci a opýtal sa ma, kde som sa ja vlastne pri „premiestňovaní“ všetkým zatúlala. Opísala som mu (a ostatným zúčastneným) čo najvernejšie, kde som to asi bola a nezabudla som povedať aj o krásnom pestrofarebnom vtákovi, ktorý tam bol, keď som sa zobudila.

„To je dobré znamenie,“ povedal zvláštne precítene muž a všetci mi zborovo prikývli.

Vyrozprával nám príbeh, kde sme sa dozvedeli, že je to vták, ktorý sa zjaví len raz za sto rokov a človeka, ktorému sa ukáže, čakajú veľké veci... a vymenoval zopár ľudí z dejín, ktorých som ale vôbec nepoznala, no nečudo, keďže som v tomto svete len pár hodín, tak som sa aspoň zdvorilo usmievala a prikyvovala.

Zrazu sa cez dav ale začala predierať obrovská postava - bol to veľký mocný rozložitý chlap s hustou bradou a vlasmi, a ako si kliesnil cestu k nám, popod nos si podráždene hundral:

„Toto je mi ale poriadok... prídu noví návštevníci a mne sa ani nič nepovie! No to mi je ale drzosť! Však ja vám to ešte zrátam!“ až sa dotrepal úplne k nám a impozantne sa predo mňa postavil. To ma trochu naľakalo a obozretne som radšej trochu cúvla.

Zrazu ale vystrel pred seba svoju veľkú ruku a mocným hlasom, čo by vystrel i vojaka z pluku, zvolal:

„Teší ma, som Borgodz, chovateľ drakogiov a ochranca tohto územia.“ Tá obrovská ruka bola mierená asi na mňa, a i keď sa mi veľmi nechcelo, opatrne som ju chytila.

Chovateľ, viditeľne šťastný, že som jeho ruku prijala, mi ňou mocne potriasol. Skoro mi ju pri tom síce zlomil a až trikrát ma nadvihol od zeme, takže keď už konečne skončil, cítila som sa ako po jazde s nadzvukovým traktorom (až mi moje neposlušné vlasy odstávali na všetky strany). Ale i napriek tomu sa mi tento chlapisko zapáčil... no ako ma bodro tľapkal po pleci a tváril sa ako hrdý otec, sa nakoniec vo mne ozvalo svedomie, že som jazdila na jeho drakoch bez dovolenia. Chcela som sa mu s tým priznať čím skôr - nech to vie radšej odo mňa ako od ostatných ľudí.

„Ehm... ehm...“ začala som neisto, „...viete, musím sa vám s niečím priznať... viete, tie draky, na ktorých jazdíte...“

Vtom ma ale prerušil hurónskym smiechom.

„Nie, moja, na tých drakoch sa nedá jazdiť! Oni sú divoké a žijú voľne, len na večer idú do šiatrov, lebo sú veľmi vzácne, no jazdiť by som na nich nikomu neodporúčal - nie sú skrotené!“

A to teda bolo ďalšie prekvapenie tohto dňa a tento príbeh ešte dlho koloval medzi týmito obyvateľmi a ešte dlhé dni, čo sme tu pobudli, mojej mame s úsmevom hovorili, že z jej dievčatka bude raz určite dobrá drakologička... neviem síce, kto to je, no v najbližšej dobe to určite musím zistiť - však je to tu také úžasné, že už sa neviem dočkať, čo prinesie nový deň!

P. S. Aj ja si určite zoženiem nejakého draka...

Kapitola 4

Odchod

Na tretí deň boli všetci v jednom kole, lebo sa chystali na cestu, ktorá mala viesť k nášmu novému domovu. Mne sa síce všetko to pobehovanie a bláznenie zdalo prehnané, no vždy, keď som niekoho stretla, snažila som sa „zdvorilo“ tváriť zaneprázdnene, aby ma náhodou nezatiahli do roboty. Pravdupovediac, zaneprázdnená som bola, no určite nie kvôli nášmu odchodu... môj čas totiž zapĺňali návštevy dragonov a počas týchto návštev som sa Borgodza neustále pýtala na všetko, čo len vedel o drakoch. Dnes sa, samozrejme, moje otázky zase len točili okolo nich, až sa dobrosrdečný Borgodz musel pobavene zasmiať:

„Neboj sa ty nič!“ povedal veselo, „tu síce nie je tak veľa drakov, no tam, kam práve idete, sa to drakmi len tak hemží!“ zvolal slávnostne a spokojne pozeral, ako mi zaiskrili oči.

„A budem si tam hneď aj môcť jedného kúpiť?“ opýtala som sa dychtivo.

Borgodz ma chytil za plecia.

„To síce nie - lebo draky chovajú a predávajú ďaleko v prímorských osadách, no tam sa o drakoch veľa dozvieš - je to akoby centrum drakológov.“

To ma síce trocha sklamalo, no povedala som si, že aj keby draky boli na konci sveta, aj tak si nejakého zoženiem - tak je to vlastne jedno. Skôr moju pozornosť zaujala informácia o drakológoch. Však tým sa podľa týchto ľudí stanem i ja! Hneď sa musím na to pýtať!

„Drakológoch?!“ opýtala som sa zvedavo, „kto sú vlastne tí drakológovia?“ Borgodz sa na mňa usmial.

„Drakologičkou budeš určite i ty. To sú ľudia, ktorí študujú draky. Vyznajú sa v ich chovaní, rasách, výžive, ba dokonca študujú i divé druhy drakov.“

„Vau! To je super! Takých divých ako chováš ty, Borgodz?“

Borgodz sa zasmial a zavrtel hlavou.

„To určite nie - i keď dragoni na to nevyzerajú, sú sčasti skrotené - sú zvyknuté na ľudí, neublížia im a pravidelne sa vracajú do voliéry... No divé draky – to je už niečo iné... sú to nezávislé, dravé a nevyspytateľné zvieratá... no drakológovia sú nimi nadšení, aj keď ja nechápem prečo. Hovoria o nich ako o najsilnejšej a najčistejšej krvi medzi živočíchmi, boli by to najinteligentnejšie a najrýchlejšie tvory, ktoré by nikto a nič neprekonal, keby ich niekto dokázal skrotiť... ale nie, ony nie, ony sa teda nenechajú skrotiť - na to sú priveľmi hrdé,“ hovoril oduševnene Borgodz. No ja som ho už nevnímala… Moje myšlienky ma zaviali ďaleko-preďaleko, medzi drakológov, divočinu, divé draky a čistú nekonečnú modrú oblohu, tam medzi ďaleké vysoké hory, kde na mňa čaká môj drak…

Keď prišiel deň odchodu a naše veci boli pripravené a všetci títo úžasní ľudia sa s nami lúčili, na počudovanie som necítila vôbec smútok. Vedela som, že sa vlastne skutočne nelúčime, lebo navždy už zostaneme spolu vo svojich srdciach, navždy spojení naším priateľstvom, ktoré je oveľa silnejšie ako diaľka, ktorú práve prekonáme… Takisto to vnímali asi aj títo ľudia, lebo sa vrelo usmievali, šťastní aj za nás (nie preto, že už konečne budú mať od nás pokoj!).

Gazdiná, ktorá nás na pár dní prichýlila u seba doma, nás všetkých vrelo poobjímala a vybozkávala (až som bola celá dokrkvaná a mokrá) a nabalila nám plno dobrôt (no to skôr vyzeralo, že nabalila celé nákupné stredisko).

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Úvod

Noc predtým, ako sa to všetko stalo...

Návrat

Alebo ako som sa prekvapivo stretla so všetkými, ktorých mám rada

Odchod