Copyright © 2014 by LILLIAN ROSE LEE

Translation © Eva Konečná, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu FINDING ME

přeložila Eva Konečná

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-848-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-849-4 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Obsah

Předmluva

1 Nalezený a ztracený

2 Moje rodina

3 Pod mostem

4 Poslíček

5 V očekávání

6 Medvídek

7 Ztráta Joeyho

8 Zmizení

9 V pasti

10 Žalář

11 Lobo

12 Dvorek

13 Televize a sprcha

14 Druhá dívka

15 Těhotná

16 Třetí dívka

17 Nová malá sestra

18 Hlasy

19 Mikrobus

20 Těžká práce

21 Světlo v domě

22 Juju a Chelsea

23 Hořčice

24 Zlomená

25 Nalezená

26 Začít znovu

Doslov: Znovuzískaný život

Dovětek

Joeymu

Předmluva

Toho dne v roce 2002 si mého zmizení mnoho lidí zřejmě ani nevšimlo. Bylo mi jedenadvacet – mladá maminka, která se jednoho odpoledne zastavila v obchodě řetězce Family Dollar, aby se zeptala na cestu. Tuto část mého příběhu už pravděpodobně znáte. Ale je mnohem více toho, co nevíte.

O svém žalostném životě ještě před mým únosem jsem nikdy nemluvila. Nikdy jsem se nezmínila o důvodu, proč jsem hovořila s mužem, jenž mě v tom obchodě oslovil, ani o pocitu nahánějícím husí kůži, který jsem měla při našem společném odchodu. Nikdy jsem nehovořila o tom, co se uvnitř těch zdí odehrávalo mezi mnou, Ginou a Amandou. Vlastně jsem nikdy nevyprávěla celý svůj příběh. Až dosud.

Nejsem první osoba, která si prošla takovým utrpením. Pokaždé, když se objeví nějaký případ únosu, jsou všichni v šoku: Jaycee Dugardová, která strávila osmnáct let s pouty na rukou v kůlně v Kalifornii; Elizabeth Smartová, kterou unesli z její ložnice v Salt Lake City stejného léta jako mě; Shawn Hornbeck, chlapec z Missouri, jehož se zmocnili, když jel na kole k domu svého kamaráda; a v listopadu 2013 ty tři Londýňanky, které nalezli po strávení třiceti let v otroctví. Tyto příběhy se objeví ve všech médiích, ale když odezní, je snadné zapomenout na stále nezvěstné lidi. To je hlavní důvod, proč odhaluji svůj život v této knize: přeji si, aby si všichni pamatovali ty, kteří se ztratili.

A chci na vás apelovat, že pokud si někdy všimnete čehokoliv, co vypadá podivně – dítěte, které nedochází do školy, ženy, která zřejmě nemůže vycházet z domu –, prosím, zavolejte na policii a požádejte ji o prověření. Přinejmenším budete mít klid mysli, jenž pramení z vědomí, že jste pomohli někomu v potížích. Prosím, věnujte ty dvě minuty uskutečnění takového telefonátu.

Neviditelná – tak se nyní cítím po těch téměř čtyřech tisících dní přežívání ve špinavém doupěti Ariela Castra. Každičký den jsem dokázala myslet pouze na to, jak získat zpátky svého syna Joeyho. Dříve bych nevěřila, že se mi něco takového může stát, ale teď již vím, že každý může být unesen. Kdekoliv. Kdykoliv. A zdá se, že v ten letní den, kdy se mi to stalo, to znepokojovalo jen málo lidí. Nikdo netrpěl nespavostí. Neobjevilo se to ve zprávách. Moje rodina a sousedé nespojili síly a nevylepovali letáky. Celý svět pokračoval, jako kdybych nikdy neexistovala. Měla jsem pocit, jako bych křičela z plných plic, ale nikdo mě neslyší.

Každý člověk, jenž se ztratí, je něčí dítě. Nikdy nebudeme znát všechna jejich jména, ale i tak na ně můžeme myslet. Jak jsem již zmínila, můžeme se také ozvat, když něco vypadá podezřele. Mých jedenáct let by bylo mnohem kratších, kdyby více lidí věnovalo pozornost svému okolí a pak obětovalo chvilku času na telefonát policii.

Ačkoliv ohlédnutí zpátky na to, co se mi stalo, je těžké, prožívat to bylo ještě těžší. Některé moje vzpomínky jsou zpřeházené. Ani nevím, jestli je možné dát tomu chaosu smysl, ale snažila jsem se o to. Možná jsem některé věci vynechala, ale v knize je to, co si z jedenáctiletého věznění pamatuji. Muž, jenž mi sebral velkou část života, by chtěl, abych mlčela. Ale právě proto nemohu mlčet. Už předtím, než jsem se ocitla ve špatném čase na špatném místě, jsem měla dojem, že nemám žádný hlas. Takže nyní chci promluvit za všechny ty nezvěstné ženy a děti, které stále nikdo neslyší. Doufám, že nikdy nebude existovat další osoba, která by se cítila jako já: Odvržená. Ignorovaná. Zapomenutá.

Ano, prošla jsem si jedním z nejhorších zážitků, jaké se mohou lidské bytosti stát, ale můj příběh je především o naději. Ten netvor mě mohl spoutávat řetězy, trýznit hladem a mlátit, přesto nedokázal zcela rozdrtit mou duši. Znovu a znovu jsem se rozhodla vstát a pokračovat. Teď vám chci vyprávět, jak jsem to udělala.

1

Nalezený a ztracený

Toho rána v září 2013 jsem se probudila časně, už kolem páté hodiny. V noci jsem skoro nespala. Hlavou se mi honily myšlenky. Jaký byl Joeyho život od chvíle, kdy jsem ho viděla naposled? Jak vypadá teď, když je mu čtrnáct? Je v novém domově šťastný? Vede si dobře ve škole? Čím chce být, až dospěje? Ví vůbec, že jsem jeho máma?

Tolik otázek, které jsem mu chtěla položit, tolik let, které jsem propásla. Opravdu jsem chtěla vidět syna osobně, ale nemohla jsem – alespoň zatím ne. Rodinu, která ho adoptovala, když mu byly čtyři roky, znepokojoval můj vstup do jeho života. Chápala jsem to, ale i tak mi to lámalo srdce.

„Prozatím,“ sdělila mi moje právnička Peggy, „jsou ochotní poslat ti nějaké fotky. Ale musíš je držet v soukromí, abys chránila jeho identitu.“ Dopoledne jsme se sešly, aby mi je ukázala.

Podala mi dva papíry a já je rozložila na stůl. Bylo to osm okopírovaných fotografií, čtyři snímky na každé stránce. Jakmile jsem uviděla první, po tváři mi začaly stékat horké slzy.

„Můj bože, vypadá jako já!“ vyhrkla jsem. Joey měl na sobě modrý baseballový dres a na tmavých kudrnatých vlasech čepici. Stál s pálkou na rameni. Zdálo se, že jde o současný snímek. Stále měl ten nos jako knoflík a na svůj věk vypadal vysoký – musel zdědit výšku po otci, jenž měřil metr osmdesát. Ale široký úsměv, malé uši a výrazné, plné rty? Ty pocházely ode mě. Posunula jsem papíry stranou, aby je neponičily slzy odkapávající z mých tváří. Peggy mi nabídla papírový kapesník.

„Podívej,“ řekla jsem skrze slzy, „miluje baseball stejně jako já!“

Postupně jsem si prohlížela jednu fotku po druhé. Na jedné vypadal tak na sedm, klečel a měl na sobě oblek. Na následující míchal v míse nějaké těsto. „Rád vaří, jako já!“ zvolala jsem. Kromě fotografie s baseballovou pálkou tam byla další s hokejkou, pak v potápěčském úboru v bazénu a také při jízdě na kolečkových bruslích.

„Páni, musí být blázen do sportu,“ poukázala jsem.

Peggy přikývla a usmála se na mě. Joey se na každé fotce tvářil spokojeně. Velmi šťastně.

Pomalu jsem přejela prsty přes jeho tvář. Chtěla jsem se ho dotknout a obejmout ho. Říct mu, jak moc se mi po něm stýskalo. Jenže pět měsíců po mém úniku z vězení s nadějí, že Joeyho znovu najdu, byly fotografie nejblíž tomu, jak jsem se k němu mohla dostat.

Když jsem se ten večer vrátila domů, vytáhla jsem obrázky a znovu si je prohlížela. Zatímco jsem se dívala na Joeyho jasné oči a široký úsměv, pociťovala jsem všechny emoce, které může matka ztraceného dítěte cítit. Lítost. Věci mohly být pro nás tak odlišné. Hněv. Proč ten mizera musel unést zrovna mě? A také radost a úlevu. Díkybohu, že se o mé dítě někdo stará. Vsunula jsem oba archy do modré složky, kterou jsem právě označila nálepkou motýla.

Tento den v Peggyině kanceláři nebyl koncem. Svým způsobem jde o místo, kde začíná můj příběh. Svého syna jsem hledala dvakrát, poprvé, když mu bylo pouhých dva a půl roku, a poté, kdy nás oddělili na dlouhých dvanáct let. Doufala jsem, že ho brzy budu moct zase pevně obejmout.

2

Moje rodina

Ten vnitřek hnědého kombíku si budu pamatovat navždy – špinavé podlahové rohože a zápach hnijících jablek. Když mi byly čtyři roky, tak moje rodina žila v tomto autě. Já, moji dvouletí bratři, dvojčata Eddie a Freddie, a malý bratranec Mikey, všichni schoulení k sobě v zadní části kombíku a snažící se zahřát pod jednou malou, špinavou přikrývkou.

„Uhni!“ zaječel třeba Freddie. Byl hovornější z dvojčat a tím, jenž si obvykle uzurpoval přikrývku. Sevřel ručku do pěsti a strčil do Eddieho. Eddie, na svůj věk docela tichý, však neustoupil. Ačkoliv vypadali téměř identicky, měli stejnou olivovou pleť a tmavé, kudrnaté vlasy, dokázala jsem je obvykle rozlišit právě podle tohoto pošťuchování.

„Přestaň do něho strkat, Freddie,“ okřikla jsem brášku. O dva roky starší jsem byla velkou sestrou starající se o uklidnění sporů. „Tu máte, kluci, vezměte si moji deku,“ řekla jsem jim, když se přetahovali o přikrývku. „Přestaňte se prát.“ To je uklidnilo tak na tři minuty, než se pustili do další strkanice. Měla jsem je všechny ráda, i když mě doháněli k šílenství.

Otec některé dny zaparkoval u jednoho z jablkových sadů poblíž Clevelandu. Jídlo jsme získávali rovnou ze stromu. Jedla jsem zelená jablka, dokud mě nerozbolelo břicho. „Ulož ta zbylá dozadu, ať máme na později,“ říkávala máma. Občas na nás hodila jablko z předního sedadla. Když jsem ho chytila já, hrála jsem si s malým Mikeym, jenž měl hnědé vlasy a byl velmi hubený, na schovávanou.

„Hádej, kde jsem to svoje schovala?“ vybídla jsem ho. Mikey jenom pokrčil rameny a usmál se.

„Já vím, já vím!“ zaječel Freddie. „Máš ho za zády!“

Vytáhla jsem jablko a zamávala jím Mikeymu před obličejem. Mohl puknout smíchy. Vždycky na tento trik naletěl. Podobně hloupými hrami jsme se bavili celé hodiny. A pokaždé, kdy jsme dojeli k sadu, schovali jsme vzadu tolik jablek, až jsme občas zapomněli, kam jsme je dali. To proto jimi páchlo celé auto.

Netuším, proč jsme skončili jako bezdomovci – a hlavně ani to, jak jsme se ocitli v Ohiu. Rodiče nikdy o svých životech moc nemluvili. Během let jsem ale pár věcí pochytila. Například jednou mi máma řekla, že má smíšenou krev po irských, černošských, španělských, indických, arabských a italských předcích. „Jsme čokli,“ prohlásila. To musí být příčina mých plných rtů, zejména proto, že ona je má také. A občas jsem ji slyšela říkat španělská nebo arabská slova, takže přinejmenším tato část musí být pravdivá. Ráda také říkávala: „Děti by měly být vidět, ale ne slyšet.“

Měla jsem spoustu otázek: Když vyrůstala, mluvila těmito jazyky? Naučila se je od rodičů? Žila vždycky v Ohiu? Jenže dospělí, které jsem znala, nám dětem nikdy neřekli co a jak. Když jsem se zeptala otce na jeho život, odpověděl: „To je věc dospělých.“ Proto nemám ponětí, kde nebo jak rodiče vyrůstali.

Myslím, že jsme v tom kombíku strávili možná celý jeden rok. A když jsme se přestěhovali, náš život se moc nezlepšil. Nevzpomínám si, jak se naše první čtvrť jmenovala, ale vím, že náš dům se třemi pokoji se nacházel v ghettu. Na rozích stály prostitutky, pasáci a dealeři drog. Docházelo ke zločinům páchaným z jedoucích aut. A na konci ulice byla prodejna alkoholu otevřená po celou noc. V tom domě jsme pobyli jen velmi krátce. Během mého dětství jsme se stěhovali tolikrát, že mi to ani nepřipadalo divné. Domnívám se, že jsme přecházeli z jednoho bydliště do dalšího každé dva nebo tři měsíce. Vážně. S námi se stěhovaly také moje teta a sestřenice. Později se objevilo mnohem více příbuzných, ale k tomu se dostanu až za chvilku.

Bez ohledu na to, kam jsme se nastěhovali, vždy to byla jedna z nejhorších čtvrtí města. Cleveland má dvě části, východní a západní, které odděluje řeka Cuyahoga. My jsme obvykle pobývali v té západní. Několikrát jsme zajeli i na druhou stranu řeky a já si všimla, že lidé tam žijí ve velkých domech s rozlehlými zelenými zahradami. Ulice vypadaly tak čistě, že by se z nich dalo jíst. Dokonce i vzduch voněl lépe. Přála jsem si žít v této části města. Nechtěla jsem se vracet domů, do té díry. Kdykoliv jsem zahlédla v televizi něco o projektech v jiném městě, říkala jsem si: „To vypadá líp než naše čtvrť.“ Mám-li být upřímná, byla to skutečně žumpa.

Pamatuji si hlavně jednu oblast, do níž jsme se často stěhovali – Tremont. Nachází se blízko centra města. V částech, v nichž jsme se zdržovali, se pohybovalo mnoho gangů kšeftujících s drogami. Chodníky byly poseté jehlami. Minimálně jednou týdně jsem uprostřed noci slyšela střelbu. Bum! Eddie, Freddie, Mikey a já jsme tehdy sdíleli jeden pokoj a krčili se v koutě.

„Není ti nic?“ ptala jsem se Eddieho. Třásly se mu rty.

„Ne,“ zašeptal. Řekla bych, že byl prostě stejně vystrašený jako já. Ale jako ochraňující starší sestra jsem předstírala odvahu a sílu. „Bude to dobré,“ říkala jsem mu pokaždé.

Vnitřek našeho prvního domu v této čtvrti jsem považovala za ošklivý. Měl schodiště vedoucí nahoru i dolů a čtyři ložnice. Na hnědém koberci bylo hodně odporných skvrn. Koupelna vypadala ohyzdně a sporák v kuchyni nefungoval.

Po nastěhování do tohoto domu se k nám nahrnula celá tlupa příbuzných. Myslela jsem si: Kde byli všichni tihle lidé, když jsme žili v kombíku? Kromě tet, strýců, bratranců a sestřenic, kteří s námi bydleli, jsem se později seznámila dokonce s ještě dalšími příbuznými, se sestřenicemi Lisou a Deannou. Pokaždé když se k nám přistěhovala nová osoba, jsem se ptala: „Kdo je tohle?“ Nikdo mi nikdy neodpověděl.

V jednu chvíli nás žilo v tom domě dvanáct, takže dění v něm bylo velmi hektické. Navíc ve dne v noci přicházeli a odcházeli úplně neznámí lidé. Často se ozýval zvonek u dveří a děsiví lidé nám házeli nějaké balíčky. Během nocí jsme toho moc nenaspali, protože dospělí pořádali hlučné mejdany. Většinu času celý dům čpěl cigaretovým kouřem.

Neměla jsem vlastní ložnici. Mé bratrance, sestřenice a mě často posílali do různých pokojů.

„Kde budeš dneska spát?“ zeptala se mě jednou teta.

„Nevím,“ odpověděla jsem. „Jednoduše si najdu nějaké místo.“

Ten večer jsem si odnesla svoji malou modrou přikrývku do ložnice, ve které spali Eddie s Freddiem, a uložila jsem se vedle jejich matrace na podlaze. Občas jsem přespávala v pokoji rodičů. Někdy jsem usnula dokonce na pohovce v obývacím pokoji v přízemí. Moji bratři a Mikey se také přesouvali sem a tam, ale obvykle zůstávali v jednom konkrétním pokoji. Z nějakého důvodu jsem byla dítě, které se stěhovalo nejčastěji, zejména když do domu přibyl někdo nový. Přinejmenším tu vládl chaos.

Když jsem byla ještě hodně malá, stalo se něco, co mě změnilo navždy. Uprostřed noci jsem žíznivá vstala z manželské postele, na níž jsem spala. Ve tmě jsem klopýtala přes hromady věcí. Došla jsem do obývacího pokoje a moje matka tam spala oblečená. Zamířila jsem do kuchyně, přitáhla si židli ke dřezu a napila se vody. Po návratu ke své posteli jsem zjistila, že na ní sedí jeden muž z příbuzenstva.

„Nepokoušej se utéct,“ zavrčel mi do ucha.

Rozplakala jsem se. Moje mysl blouznila: Proč je v mojí posteli? Může to máma slyšet?

„Dělej, co ti řeknu, a nic se ti nestane,“ prohlásil. Vsunul si jednu ruku do trenýrek – a potom položil druhou na moji hlavu a postrčil mě dolů před sebe. Chtěla jsem křičet, ale když jsem se o to pokusila, nevyšel ze mě ani hlásek. „Jestli o tom někomu cekneš,“ řekl, „zabiju tě.“

Byla jsem vyděšená. Zmohla jsem se pouze na utajování zvuku svého pláče. Pak jsem tam ležela s pocitem špinavosti a osamění.

Nikdy jsem to mámě nepověděla. Pořád jsem myslela na zabití, jímž mi ten muž vyhrožoval. A nestalo se to pouze tu jednu noc. Od té doby mě týral různými způsoby. Nejdříve k tomu docházelo tak dvakrát týdně. Ale když jsem povyrostla, stávalo se to téměř denně. Zdálo se, že ať se schoulím do kterékoliv postele, vždycky se vplíží a najde mě. Měla jsem takový strach, až jsem dospěla k bodu, kdy jsem večer vůbec nechtěla jít do postele. Někdy jsem se pokoušela být vzhůru dlouho do noci a schovat se ve skříni. Pokud mě nedokáže najít, možná zapomene na ty hnusné věci, které mi provádí. Právě v tohle jsem stále doufala, ale obvykle to nevyšlo.

* * *

Rána v našem domě byla blázinec. Tu a tam jsme zvládli vyčistit si zuby. Jindy ne. Dělali jsme to vždy, kdy to bylo možné, tedy asi tak dvakrát týdně. V ústech jsem měla stále pocit špíny a lepkavosti.

„Pojď sem, Eddie,“ volávala jsem bratra a snažila se mu strčit kartáček do pusy. Zatímco jsem pracovala na jeho chrupu, Freddie, Mikey a asi šest bratranců a sestřenic běhalo kolem a hrálo si. Často nám docházely věci, jako mýdlo nebo zubní pasta, takže když jsem skončila s Eddiem, v tubě už nezbylo dost pasty pro kohokoliv dalšího.

Po vyčištění zubů jednomu dítěti jsem šla pomoct Mikeyovi, jenž se ještě neuměl sám vykoupat. „Díky, Mísel!“ říkal s širokým úsměvem, když jsem mu umyla vlasy, osušila hubené tělíčko a vytáhla ho z vany. Měl potíže s vyslovováním některých slov včetně mého jména. Ale vždycky byl to nejhodnější dítě.

Jestliže se v domě našlo nějaké jídlo, posnídali jsme. Bratři si obvykle dávali misku ovocných cereálií Fruity Pebbles, které měli nejraději.

„Fruity pebbles! Fruity pebbles! Fruity pebbles!“ pokřikovala někdy dvojčata, zatímco běhala kolem schodiště v trenkách se Supermanem. Fruity Pebbles představovaly jedinou snídani, kterou si byli ochotní dát. Nemohu uvěřit, že byli tak vybíraví, když jsme skoro neměli co jíst. Dokonce i tenkrát mě to udivovalo. Přála jsem si, aby rodiče měli více peněz na nákup základních věcí, ale zdálo se mi, že ani jeden z nich není schopný udržet si zaměstnání po delší dobu. Mamka jednou měla stálou práci jako ošetřovatelka, ale netrvalo to dlouho. Nejsem si jistá, co dělal můj otec nebo ostatní dospělí v domě. Věděla jsem pouze to, že nemáme dostatek peněz.

Já měla k snídani obvykle tousty Pop-Tart. Ale nezáleželo mi na tom, co jím, chtěla jsem pouze zaplnit žaludek, aby mi přestalo kručet v břiše. Teplé jídlo jsme mívali jen zřídka. Kvůli rozbitému sporáku jsem se pokusila ohřát konzervované ravioli postavením plechovky na radiátor. Nefungovalo to, ale zkusila jsem to proto, že jsem chtěla, aby malí bratři a ostatní děti měli pro změnu něco teplého. Jednou se mi však podařilo ohřát na tom radiátoru párky.

„Pojďte sem, děcka,“ zavolala jsem a snažila se je dát dohromady. „Sedněte si tady na podlahu a jezte.“ Usadila jsem je do řady na špinavý koberec a rozdala jim ne příliš teplé párky. Housky jsme neměli. Párky, instantní nudle, cereálie, špagety a ravioli – to byly potraviny, které jsme jedli stále dokola, většinu z toho v konzervách nebo krabicích.

Před odchodem do školy jsem pomáhala bratrům s oblékáním. Freddie povětšinou pobíhal po pokoji a zpíval si. Eddie, jenž ho často napodoboval, se k němu občas připojil. Ačkoliv byli skoro k nerozeznání, nenosili stejné oblečení, ale to, co se mi podařilo najít. Kdykoliv jsem přišla do pokoje, v němž spali, jejich prádlo se válelo rozházené po podlaze. Pořád jsem po nich uklízela.

Jakmile byli oblečení a měli sbalené svoje věci, odcházeli do školy, která se nacházela jinde než ta, do níž jsem chodila já. Potom jsem si mohla vykartáčovat hnědé vlasy sahající po ramena; mžourala jsem na sebe skrze tlustá skla brýlí (měla jsem špatný zrak, co si pamatuji), a šla na autobus.

Školu jsem často vynechávala. Zdá se, že přinejmenším jeden nebo dva dny v týdnu. První škola, kterou si pamatuji, je Mary Bethune – myslím, že jsem tehdy chodila do druhé nebo třetí třídy. Matka mě často omlouvala. Buď šlo o návštěvu nějakého lékaře, ošetření u dentisty nebo jiná záminka, jako úmrtí v rodině či něčí svatba. Potom jsem musela dohánět tuny učiva. Štvalo mě, jak jsem pozadu. Z nějakého důvodu jsem měla dojem, že mě berou ze školy mnohem častěji než moje bratry. Jenže já chtěla být ve svojí třídě – a být normální jako ostatní děti.

Ve škole jsem se cítila jako idiot. Žádala jsem spolužáky: „Můžeš mi dát seznam úkolů z minulého týdne?“ Když mi ho někdo dal, opsala jsem si zadání a doma se je snažila vypracovat co nejlépe. Hlavní důvod, proč jsem nenáviděla domácí úkoly, byl ten, že jsem zameškala spoustu hodin. A tak jsem začala v některých třídách propadat. Ve dvanácti třinácti letech jsem stěží zvládala pátý ročník! Vždycky jsem byla nejstarší žák ve třídě, což bylo šílené.

Některé učitele asi znepokojovalo, že si vedu tak špatně. Několik z nich se mě snažilo zdržet po vyučování a pomoct mi, abych učivo dohnala. Jenže pokud chodíte do školy jenom dva nebo tři dny v týdnu, je to těžké. Proč se vůbec obtěžovat, když zase zůstanete pozadu?

Jednou se mě nějaká učitelka zeptala: „Je doma všechno v pořádku?“ Chvilku jsem mlčela, ale potom jsem odpověděla, že ano. Přestože byla tak milá, věděla jsem, že jí nemůžu říct pravdu o tom, čím si procházím.

Neměla jsem žádnou kamarádku. Myslím to doslova. Ve čtvrté třídě jsem v jídelně oslovila jednu holku a pokusila se jí představit. Řekla jsem: „Ahoj, jsem Michelle.“ Podala jsem jí ruku, ale ona ode mě rychle odskočila.

„Fuj, smrdí ti z pusy!“ zaječela.

Hrozně mě to ponížilo. Sebralo mi to chuť mluvit s jinými dětmi a ve všech třídách jsem se skrývala úplně vzadu. Když se mě učitelka na něco zeptala, nechtěla jsem odpovídat. Jednou se mě otázala: „Michelle, jak se jmenuje hlavní město Ohia?“ Znala jsem odpověď, ale nechtěla jsem ji říct nahlas, protože jsem měla problémy s vyslovováním některých slov.

„Colum… ehm, chci říct Columbus,“ pokusila jsem se. Všichni se mi smáli. Nejraději bych vykřikla: „Nejsem pitomá!“ Ale nedomnívám se, že by to něco změnilo, protože lidé mě už stejně považovali za hloupou.

Tato učitelka se snažila přimět ostatní, aby se ke mně chovali přívětivěji. „Třído, smát se někomu není hezké,“ napomenula je.

Řekla bych, že mě litovala. Ona a několik dalších učitelů se pokoušeli přimět ostatní děti, aby se se mnou kamarádily.

„Co kdyby sis sedla k Michelle a podělila se s ní o učebnici?“ vybídla jednou učitelka čtení kterousi moji spolužačku.

„No, ona divně páchne!“ odpověděla ta dívka.

Učitelka ji pokárala a přinutila přisednout si ke mně, ale kdykoliv se otočila ke třídě zády, děvče si stisklo nos. Ostatní se smáli a já bych se nejraději propadla pod zem.

Když nebyl vyučující nablízku, spolužáci se mi často posmívali. Pokřikovali: „Blbečku!“ nebo „Smraďoško!“ Jeden spolužák z hodin matematiky dokonce řekl: „Jsi ošklivá debilka.“ Nedívala jsem se na něho. „Kdyby tě chtěl nějaký kluk milovat, tak by ti musel nasadit pytel na hlavu,“ dodal.

Tvářila jsem se, že se mě to nedotklo. Ale dotklo. Vadilo mi, jak vypadám s nemytými vlasy a v oblečení z druhé ruky. Opravdu jsem divně páchla. A vedla jsem si hrozně téměř ve všech předmětech – dostávala jsem většinou čtyřky a pětky.

Ve srovnání se mnou ostatní děti zřejmě žily mnohem lépe. Především nosily značkové oblečení. Některé z nich byly také chudobné, ale moje rodina vypadala ještě ubožeji.

Mnoho dospělých v naší čtvrti žilo z podpory, ale někteří chodili do práce. Na autobusové zastávce jsem často viděla skupinky žen oblečených jako ošetřovatelky a služebné. Naši rodiče nám nedovolovali chodit do domů jiných dětí, takže nevím jistě, co která z jejich matek dělala. Domnívám se, že mnoho lidí v té oblasti prodávalo drogy, ale jejich děti měly přinejmenším co jíst a slušné šaty! Já měla asi dvoje nebo troje oblečení. A dovolte mi říct, že jejich značku byste nepoznali. Nosila jsem halenky z šedesátých let minulého století, darované charitou.

Několikrát se stalo, že některé děti ze školy se ke mně zachovaly mile. Jedna holka se mi pokusila dát nějaké peníze, ale odmítla jsem to. „Děkuji ti,“ řekla jsem, „ale to není třeba.“ Myslela jsem si, že vzít si od ní peníze by nebylo správné. A ve skutečnosti nechtěla být mojí kamarádkou – pouze se mnou soucítila. Protože když jsem jí o něco později řekla ahoj, otočila se ke mně zády.

Do školy chodila další dívka, která také neměla moc peněz. Také divně páchla. Byly jsme na stejné úrovni; nechtěla s nikým mluvit, protože ostatní žáci se k ní nepřibližovali. Jednou jsem jí přinesla z domova deodorant a řekla jí: „Tu máš, běž to použít.“ Vzala si ho a poděkovala mi.

Měla jsem ráda jenom hodiny výtvarné výchovy. Vyučující asi byla jediná, kdo se o mě zajímal. „Máš nadání,“ řekla mi, když uviděla jednu z mých kreseb. V hodinách jsem malovala všechno, o čem jsem snila. Kreslila jsem velké domy, v nichž jsem si přála žít. Kreslila jsem rodiny sedící kolem stolu u večeře. Kreslila jsem děti s rodiči, jak se procházejí v parku pod modrou oblohou. Kreslila jsem krásné motýly. Kreslila jsem všechno, co mohlo odvést moje myšlenky od věcí, které se odehrávaly doma.

Z nějakého důvodu jsem také ráda malovala vlky. Považuji je za nejkrásnější zvířata, která jsem kdy viděla. Ve čtvrté třídě jsem měla v jednom spirálovém bloku na každé stránce smečku vlků. Doma, ačkoliv jsem se stěhovala do různých pokojů, jsem s sebou nepřetržitě nosila svoje bloky a tužky. To byly jediné věci, které patřily pouze mně.

Měla jsem také ráda hudbu. Při školních shromážděních jsme všichni stáli a zpívali černošský spirituál: „Pozvedněte hlas a zpívejte, dokud nebude hlaholit nebe i země, hlaholit harmonií svobody. Nechť naše radost stoupá až k naslouchající obloze, nechť zní hlasitě jako rozbouřené moře.“ Při této písni mě mrazilo! A stále mrazí. Někdy v noci, když ten muž v našem domě ležel na mě, zpívala jsem si v duchu její melodii, abych se odpoutala od toho, co se mi děje.

Doma jsem hodně poslouchala rádio, hlavně R&B. Zbožňovala jsem Mariah Careyovou, Jay-Zeta, Nase. Milovala jsem beat. Někdy jsem přitom sedávala v koutě a kreslila, zatímco menší děcka spala v jiném pokoji. Pokud nebyl nikdo nablízku, vstala jsem a tancovala. Kromě malování byl tanec jediná věc, která mi šla.

Ačkoliv jsem si ve škole vedla špatně, ráda jsem četla a psala. K mojí oblíbené četbě patřily horory. Celou dobu jsem četla romány Stephena Kinga. A ne, neděsily mě – milovala jsem to napětí a mrazení. Dokonce i nyní mám v oblibě hororové knihy a filmy. Když jsem chodila do páté třídy, strávila jsem jednu noc od šesti večer do časného rána psaním hodnocení nějaké knihy, která se mi líbila. Byla jsem tak hrdá na to, co jsem napsala, tenkrát jsem opravdu splnila domácí úkol.

Když jsem nešla do školy, musela jsem se starat o malé bratrance a sestřenice. Přestože moji rodiče byli doma, ta práce vždycky zůstala na mně. Mnoho dětí bylo o hodně mladších a já pečovala o všechny. V domě jich žila spousta: Danielle, Christopher, April, Ricky, Eugena, plus nespočet dalších.

V jednu chvíli se u nás objevily dvě děti, které můj otec nazýval Kiki a Rah Rah. Byly jim jeden a tři roky a měly karamelově zbarvenou pokožku a kudrnaté afro. Myslím, že to byla dcera a syn někoho z příbuzných, který se o ně nebyl schopen postarat. Nikdo mi neřekl, co se stalo, ale většinu péče o tyto děti jsem vykonávala já. Každý den jsem splétala černé kudrnaté vlasy Kiki do copů a Rah Rahovy do copánků corn rows.

„Ba-ba! Ba-ba! Ba-ba!“ volala Kiki, když chtěla naplnit láhev mlékem. Zatímco si Rah Rah hrál s autíčkem na podlaze, posadila jsem si Kiki do klína a nechala ji pít z láhve. Obě děti byly tak roztomilé, dokonce i když potřebovaly vyměnit páchnoucí plenky.

S bratry, bratranci a sestřenicemi jsem prožila i hezké chvíle. Jednou jsme ke Dni matek vymysleli na mámu rošťárnu. Šli jsme všichni ven a našli vhodný kámen. Omotali jsme ho provázky tak, aby vypadal jako chlupatá krysa. Položila jsem jí ho na její polštář. Když se probudila, zvolala: „Kdo to sem dal?“ Smíchy jsme se váleli po podlaze! Nikdo z nás se nepřiznal, ale myslím, že si dala dvě a dvě dohromady.

Eddie, Freddie a já jsme se někdy společně dívali na televizi. Milovali jsme sitcom Kenan & Kel. Ken byl ten dospívající mladík, který říkal: „Kdo miluje oranžádu? Kel má rád oranžádu! Je to pravda? Ano, ano, pravdaaa! Já, já, jááá!“ Jakmile jsme to slyšeli, řvali jsme smíchy.

Ze všech mých sestřenic jsem si nejlépe rozuměla s April. Byla o tři nebo čtyři roky starší než já. Z nějakého důvodu jsme si prostě padly do oka. Pracovala na částečný úvazek, takže občas mívala peníze na oblečení. Věděla, že já toho moc nemám, a tak mi půjčovala některé svoje oděvy. Jednou mi dokonce dovolila obléct si její kalhoty s leopardím vzorem. „Tu máš, zkus tyhle,“ vybídla mě. „Budou na tobě vypadat dobře.“

Také mě brávala ven – moji rodiče mi dovolili chodit s ní do rychlého občerstvení Arby’s, protože bylo v naší čtvrti. „Dej si, co chceš,“ říkávala mi a vytáhla ze zadní kapsy džínů několik dolarů. Obvykle jsem si dávala hranolky; byly moc chutné, zejména ty polité pálivou omáčkou. April byla děsně bezva – zejména proto, že mě dostávala ven z toho domu.

Během léta, kdy mi bylo jedenáct, mi April nabídla, že mě vezme na kolečkové brusle. „Pojďme na kluziště.“ Pěšky to bylo pouze patnáct minut. „Obě potřebujeme vypadnout z tohohle baráku a trochu se pobavit!“

Vzrušeně jsem přikývla. Rodiče mě zpočátku nechtěli pustit, protože neměli peníze. „Mám na vstupné i pro ni,“ ujistila je April.

Koniec ukážky