Copyright © James Patterson, 2011

This translation published by arrangement with Little, Brown and Company, New York, New York, USA. All rights reserved.

Translation © Ondřej Duha, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu KILL ME IF YOU CAN

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-851-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-852-4 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Prolog

DUCH

Jedna

Některé lidi je těžší zabít než jiné. Duch o tom přemýšlel, když se choulil v hlubokém temném stínu nádraží Grand Central. Toho večera zemře muž jménem Walter Zelvas. Ale nebude to snadné. Ducha si nikdo nenajímal na snadnou práci.

Bylo skoro jedenáct večer. Večerní shon byl dávno pryč a dav dojíždějících zřídl na tenký proud unavených cestujících.

Duch měl na sobě dokonalý převlek na vraždění. Jeho obličej se ztrácel pod změtí zacuchaných stříbrošedých vousů a rozježeným plnovousem a jeho arzenál byl ukrytý pod pončem se skvrnami od vína. Každý, kdo by se na něho vůbec obtěžoval podívat, by viděl jen dalšího chudáka bez domova, který vyhledal útočiště na lavičce u koleje 109.

Sledoval svůj terč Waltera Zelvase. Velkého chlapa s nervy a reflexy hada a stejnou duší. Zelvas sám byl nájemný vrah, ale na rozdíl od Ducha se rád díval, jak jeho oběti před smrtí trpí. Mnoho let pracoval ten bezohledný Rus pro Diamantový syndikát, ale jeho zaměstnavatel ho podle všeho přestal potřebovat a najal si Ducha, aby s ním skoncoval.

Pokud nezabije on mě, pomyslel si Duch. U Zelvase rozhodně platilo pravidlo: Zabij, nebo budeš zabit. A tohle bude boj na život a na smrt.

Proto Duch svého protivníka bedlivě sledoval. Údaje na obrazovce s odjezdy se obnovily a Zelvas potichu zaklel. Jeho vlak byl zpožděný o dalších třicet minut.

Jeho terč dopil druhé kapučíno ze Starbucksu, vstal, zmačkal prázdný kelímek a odhodil ho do koše.

Žádné odhazování odpadků, pomyslel si Duch. To by mohlo upoutat pozornost a to bylo to poslední, o co Zelvas stál.

Proto chtěl odjet z města vlakem. Vlaková nádraží nejsou jako letiště. Nekontrolují se tam zavazadla, nejsou tam detektory kovů ani ochranka.

Zelvas pohlédl k pánským toaletám.

Všechno to kafe tě jednou zabije, řekl si Duch, když Zelvas zamířil přes mramorovou podlahu na pány.

Napůl komatózní uklízeč s mopem v ruce šplíchal vodu na podlahu terminálu jako zombie natírající střechu dehtem. Neviděl Zelvase přicházet.

Kaluž nahnědlé vody dotekla až kousek k pravé noze toho statného muže. Zelvas se zastavil. „Cákni mi to svinstvo na botu a budeš kadit svoje zuby,“ zavrčel.

Uklízeč strnul. „Omlouvám se. Promiňte, pane.“

Duch to všechno sledoval. V jiné době a na jiném místě by Zelvas možná toho muže utopil v jeho vlastním kbelíku. Ale toho večera byl v nejlepším rozmaru.

Zelvas kráčel dál k toaletám.

Duch už půl hodiny sledoval přicházející a odcházející návštěvníky toalet. Momentálně tam bylo prázdno. Okamžik pravdy, pomyslel si Duch.

Zelvas došel ke vchodu, zastavil a prudce se ohlédl.

Odhalil mě, napadlo Ducha.

Zelvas se podíval přímo na něho. Pak doleva a doprava.

Je to profík. Jenom si hlídá záda.

Když se ujistil, že ho nikdo nesleduje, vešel na toalety.

Duch vstal a rozhlédl se po nádraží. Jediný uniformovaný policista v dohledu byl zaměstnaný tím, že ukazoval cestu mladému páru necelých dvacet metrů daleko.

Pánské toalety neměly dveře, jen vchod ve tvaru písmene L, který Duchovi umožňoval vstoupit a stále zůstat nepozorován.

Ze svého místa viděl na stěnu se zrcadly nad umyvadly. A v zrcadlech se odrážel Zelvas stojící zády k nim, obrácený k pisoáru.

Duch tiše sáhl pod pončo a vytáhl z pouzdra svou stejně tichou pistoli Glock.

Duch měl svou mantru. Dvě slova, která vyslovil sám pro sebe před každou vraždou. Počkal, až Zelvas poprvé s úlevou vydechne a začne si vyprazdňovat měchýř.

Jsem nepřemožitelný, pronesl Duch neslyšně.

Pak jediným plynulým pohybem vstoupil na toalety, tiše se postavil za Zelvase, namířil pistoli na spodní část jeho lebky a stiskl spoušť.

A minul.

Některé lidi je těžší zabít než jiné.

Dvě

Walter Zelvas nikdy nepřistoupil k pisoáru, pokud nebyla splachovací trubice vyrobená z naleštěného chromu.

Není to dokonalé zrcadlo, ale stačí to. I na tom pokrouceném povrchu je možné vidět, co potřeboval.

Muže. Ruku. Pistoli.

Zelvas se prudce otočil na špičce pravé nohy a rychle vyrazil nataženými prsty proti Duchovu zápěstí, právě když tiskl spoušť.

Kulka šla vedle a roztříštila zrcadlo za ním.

Pak Zelvas zarazil pěst tvrdou jako tvárnice Duchovi do žaludku a prohodil ho zavřenými dveřmi jedné z kójí.

Glock zarachotil o dlaždice.

Duch vzhlédl k rozzuřenému obrovi, který teď sahal po vlastní zbrani.

Sakra, pomyslel si. Ten parchant pořád močí. Ještě že mám na sobě to pončo.

Odkulil se pod vedlejší kóji, právě když Zelvasova kulka provrtala díru do špinavého kachlíku v místě, kde předtím byla jeho hlava.

Zelvas se vrhl ke druhé kóji, aby vypálil znovu. Duch ležící na zádech oběma nohama kopl do dveří kóje.

Ty vylétly z pantů, narazily do Zelvase a odmrštily ho na umyvadla.

Zbraň mu však nevypadla.

Duch se vrhl po Zelvasovi a udeřil mu rukou s pistolí o porcelánové umyvadlo. Doufal, že uslyší zapraštění lámající se kosti, ale ozvalo se jen tříštění skla, jak se zrcadlo za ním ve velkých střepech sypalo na podlahu.

Duch instinktivně zachytil v letu dvaceticentimetrový střep. Zelvas na něho plnou silou zaútočil hlavou, a když se jejich lebky srazily, zabodl Duch ostrý střep do Zelvasova býčího krku.

Krev vystříkla jako voda z hadice. Teď jsem opravdu rád, že mám na sobě to pončo, pomyslel si Duch.

Zelvas s řevem vyběhl z toalet s jednou rukou přitisknutou k ráně na krku a druhou divoce pálící za sebe. Duch se vrhl na zem, aby unikl před odrážejícími se kulkami a pršícími kousky omítky. Po několika převaleních se mu podařilo najít svůj glock.

Vyskočil na nohy, doběhl ke dveřím a uviděl, jak Zelvas pádí přes nádražní halu, zatímco mu z tepny stříká krev. Bylo jasné, že za minutu vykrvácí, ale Duch neměl čas počkat, aby si potvrdil splnění úkolu. Zvedl pistoli, namířil a pak…

„Policie. Zahoďte to.“

Duch se obrátil. Běžel k němu obtloustlý policista a udýchaně funěl, zatímco sahal po zbrani. Stačilo jedinkrát stisknout spoušť a bylo by po něm.

Tohle je práce pro uklízeče, pomyslel si Duch. Muž s mopem a všichni cestující, kteří uslyšeli výstřely, už uprchli z haly. Kbelík s mýdlovou vodou tam zůstal.

Duch položil nohu na kbelík a odkopl ho po podlaze před přibíhajícího policistu.

Přímý zásah.

Tlustý polda šel k zemi hlavou napřed a smýkl sebou po kluzké mokré podlaze.

Ale tohle byl New York – jeden polda znamenal desítky dalších a teď už tam nejspíš mířila celá policejní četa.

Já poldy nezabíjím, pomyslel si Duch, a kbelíky mi došly. Sáhl pod pončo a vytáhl dva kouřové granáty. Odjistil je a zařval: „Bomba!“

Granáty vybuchly s děsivou ranou a tlakové vlny se odrazily od mramorových povrchů jako množství akustických biliárových koulí. Za pár vteřin byla oblast v okruhu třiceti metrů plná hustého červeného dýmu valícího se z plášťů granátů.

Chaos, jenž propukl s prvním výstřelem, nabral na síle, jak se lidé, kteří se předtím vrhli do úkrytů před kulkami, teď naslepo potáceli kouřem k východům.

Desítka policistů tápala dýmem k místu, kde naposledy spatřili střelce.

Jenže Duch už byl pryč.

Jako by se propadl do země.

První část

STUDENT UMĚNÍ

Kapitola 1

Přísahám, že je to pravda. Jmenuji se Matthew Bannon a jsem studentem výtvarného umění na Parsonsově škole designu v New Yorku.

První věc, se kterou se musíte smířit, jakmile se rozhodnete, že zasvětíte svůj život malování, je, že nikdy nezbohatnete.

Je to hlavní rys této profese. Vincent van Gogh zemřel švorc – a já jsem ve srovnání s ním ubohý mazal. Takže mi bylo jasné, že strávím zbytek života jako hladovějící umělec v barvami umazaném loftu v SoHo – chudý, ale šťastný.

Tato představa však vzala zasvé, když jsem v uzamykatelné skříňce na nádraží Grand Central toho večera našel diamanty v ceně několika milionů dolarů.

Přesně tak. Našel.

Já vím, já vím. Těžko se tomu věří. Já tomu také nevěřil. Cítil jsem se tak, jak se musí cítit člověk, který právě vyhrál v loterii Mega Millions. Jen s tím rozdílem, že já si nevsadil.

Jen jsem otevřel skříňku číslo 925 a tam to bylo.

Kožená kabela obsahující diamanty v hodnotě milionů a milionů dolarů.

Právě jsem si plánoval život v chudobě, když tu jsem v ruce držel celé bohatství.

Když jsem vyrůstal v coloradském Hotchkissu, viděl jsem pěkných pár boháčů. Ani jeden z nich tam ale nežil. Projížděli jen po vyhlídkové silnici na své cestě do Vail nebo Telluride a zastavili se pro benzin nebo něco k snědku v restauraci North Fork Valley.

Hotchkiss je asi zpola tak velký jako Central Park a žije tam méně lidí, než byste našli v některém obytném domě v New Yorku.

Nachází se však uprostřed bohem požehnané země. Představuje všechno, o čem zpívá John Denver v Rocky Mountain High.

Tam jsem se naučil lovit, rybařit, pilotovat letadlo a spoustu dalších chlapských věcí, které mě učil můj otec. Byl mariňák. Stejně jako jeho otec a dědeček.

Umělecké sklony mám po své matce. To ona mě učila malovat.

Otec chtěl, abych pokračoval v rodinné vojenské tradici. Matka říkala, že jeden nekulturní mariňák v rodině je víc než dost.

Tak jsme se dohodli na kompromisu. Strávil jsem čtyři roky u vojenského námořnictva a byl třikrát vyslán do Iráku a Afghánistánu.

Pak jsem si našetřil dost peněz, abych se mohl přestěhovat do New Yorku. A teď, ve třiceti letech, jsem studoval na jedné z nejlepších uměleckých škol v zemi.

A moje finanční starosti se náhle rozplynuly.

Byl jsem bohatý. Nebo bych aspoň byl, kdybych se rozhodl si ty diamanty ponechat. A proč ne? Ten muž, kterému patřily, je už hledat nebude.

Pokud jsem věděl, byl mrtvý.

Kapitola 2

Možná byste si mysleli, že najít kabelu plnou diamantů je to nejlepší, co se v mém životě stalo.

Ale to byste se mýlili.

To nejlepší byla Katherine Sanborneová.

Seznámili jsme se ve Whitneyho muzeu.

Je to jedno z mých zamilovaných míst v New Yorku a já si prohlížel jeden ze svých oblíbených obrazů – Noc příměří od George Lukse.

Pak jsem ji uviděl. Okolo pětadvaceti, úchvatně krásný obličej lemovaný středně dlouhými kaštanovými vlasy, které jí v měkkých kudrnách spadaly na ramena. Prováděla po muzeu skupinu středoškoláků. Když došli ke mně, pravila: „George Luks byl americký realista.“

„A já jsem portorický romantik,“ utrousil jeden ze studentů.

Hurónský smích od jeho pubescentního doprovodu.

Okamžitě se toho chytil další kluk. „A já jsem židovský pesimista,“ vyhrkl.

Během pár vteřin se půltucet dětí překřikoval, kdo vyvolá větší smích. Katherine se jen usmívala a nesnažila se je utišit.

Ale já to zkusil. „Nikdo z vás není tak vtipný, jako George Luks,“ řekl jsem a ukázal na obraz na stěně.

„Myslíte si, že ten obraz je vtipný?“ zeptal se portorický romantik.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Ale ten muž, co ho namaloval, vystupoval jako komik a kreslil komiksy do novin. Pak se dal dohromady se sedmi dalšími umělci a založili takzvanou Ashcanskou školu.“

„Hustý,“ poznamenal kluk.

„Byl to fakt frajer,“ řekl jsem. „Dokud z něho jedné noci nevykopali duši při rvačce v baru a o pár hodin později ho nenašli mrtvého. A když budete poslouchat svoji učitelku, dozvíte se spoustu dalších podobných zajímavostí.

Odešel jsem.

Půl hodiny nato mě Katherine našla, jak zírám na Časné nedělní ráno od Edwarda Hoppera.

„Kde máte třídu?“ zeptal jsem se.

„Já nejsem jejich učitelka,“ řekla. „Jen každou středu pracuji v muzeu jako dobrovolnice. Ty děti jste zaujal. Bylo jim líto, že jste odešel.“

„Jsem si jistý, že jste si s nimi poradila,“ odvětil jsem.

„To ano. Ale i mně bylo líto, že jste odešel. Jak to, že toho tolik víte o umění?“

Pokrčil jsem rameny. „Prostě vím. Není to moc zajímavá historka.“

„Moc ráda poslouchám, co si jiní lidé myslí o umění,“ řekla. „Kdybych vás pozvala na šálek čaje a dýňový muffin do Sarabeth’s Kitchen, pověděl byste mi některé z těch nejméně nudných částí?“ Usmála se a její měkké šedé oči byly plné rošťáctví, radosti a příslibu.

„To bych nemohl,“ namítl jsem.

Její úsměv pohasl a užasle na mě pohlédla.

„Ale mohl bych pozvat já vás do Sarabeth’s Kitchen na šálek čaje a dýňový muffin,“ navrhl jsem. „Šlo by to?“

Úsměv se jí opět rozzářil. „Dohodnuto,“ řekla a natáhla ruku. „Jsem Katherine Sanborneová.“

„Matthew Bannon,“ představil jsem se. Její ruka byla teplá a měkká a velká asi jako polovina mojí. Držel jsem ji jen asi vteřinu, ale stačilo to, abych pocítil tu energii, jakou obvykle poznáte, když se konečně dotknete někoho, kdo se dotkl vašeho srdce.

Šli jsme na čaj.

Pověděl jsem jí o svém snu stát se malířem.

„Třeba bych vám mohla pomoct,“ řekla. „Učím umění. Moc ráda bych viděla vaši práci. Nechtěl byste přinést pár ukázek zítra ke mně do kabinetu?“

„Neříkala jste snad, že ty děti nebyly vaše třída?“

„Nebyly. Neučím na střední.“

„Aha, tak to jo. To dává smysl,“ řekl jsem. „Jste dost mladá. Nejspíš byste nestála o to, potýkat se celý den s bandou puberťáků plných hormonů. Jaký ročník učíte?“

Usmála se. „Není to ročník,“ řekla. „Je to magisterský program. Jsem profesorka výtvarného umění na Parsons.“

Teď to bylo oficiální. Katherine Sanborneová byla krásná a skvělá.

A zcela mimo moji ligu.

Kapitola 3

Polovinu noci jsem strávil vybíráním obrazů, které bych jí měl ukázat. Není tenhle příliš předvídatelný? Není tenhle moc nudný? Nebo ještě hůř, úplně obyčejný? Díval jsem se na svou práci ve zcela novém světle. Nezkoumal jsem, jestli je něčím dobrá, ale zda je dost dobrá pro Katherine.

Následujícího dne jsem vstoupil do kabinetu profesorky Sanborneové se čtrnácti fotografiemi obrazů, které jsem považoval za svá nejlepší díla. Pochybuji, že jsem si kdy v životě připadal zranitelnější.

„Žádný div, že toho tolik víte o realistech,“ řekla, když se na ně podívala. „Vaše práce mi připomíná Edwarda Hoppera. V jeho začátcích.“

„Myslíte v době, kdy ještě maloval prsty ve školce?“

Zasmála se a já usoudil, že to byl jemný, laskavý humor, ne ten druh sarkasmu, ve kterém se někteří profesoři zdokonalují.

„Tak časné začátky jsem nemyslela,“ namítla. „Jak jistě víte, Hopper je pověstný svým uměním zachytit realitu. Ale jeho rané práce jsou tak neosobní. Tam jste teď vy, aspoň podle mého názoru. Postupem času začala jeho díla obsahovat emoce: osamělost, zoufalství, chmury. Jeho nejlepší obraz, můj oblíbený, jsou asi Jestřábi – a ten namaloval až v šedesáti.“

„Doufám, že mně nebude trvat tak dlouho udělat něco aspoň zpola tak dobrého,“ poznamenal jsem.

„To nebude,“ řekla. „Ne když budete studovat na té správné škole.“

„Jako kde?“ zeptal jsem se. „Každá rada mi pomůže. Opravdu.“

„Jako tady,“ odpověděla.

Několikrát jsem zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že mám dost talentu na to, aby mě přijali na Parsons.“

„A já se vsadím, že máte,“ namítla. „Kdo prohraje, ten třeba… zaplatí tomu druhému večeři u Petera Lugera.“

O půl roku později jsme já a profesorka Sanborneová večeřeli mírně propečené steaky v restauraci Peter Luger’s v Brooklynu.

Platil jsem já.

Šest měsíců nato jsem byl v její kritické třídě na Parsons.

To nejlepší na kritické třídě bylo, že jsem mohl být třikrát týdně v její blízkosti. To nejhorší byly kritiky mých takzvaných kolegů.

Dopoledne před tím, než jsem našel diamanty, rozcupoval můj poslední obraz na kusy Leonard Karns. Karns byl malý, obtloustlý, nabubřelý a zahořklý, zbytečně nepříjemný. Nakráčel k mému plátnu a vysvětlil zbytku skupiny, proč je tak mizerné a proč jsem tím pádem tak mizerný i já.

„Takže je to fronta neznámých lidí na úřadu práce,“ řekl. „Ale zajímá nás ve skutečnosti některý z nich? Stejný obrázek bych mohl pořídit mobilem. Jak řekl německý dramatik Bertold Brecht: ,Umění není zrcadlo, aby odráželo realitu, ale kladivo, kterým ji tvaruje.‘“

„A vy si myslíte, že pan Bannon tento obraz řádně nevytvaroval,“ konstatovala Katherine.

„Ne,“ řekl Karns. „Ale myslím si, že by na něj měl vzít kladivo.“

Pokud doufal, že se tomu zbytek třídy zasměje, mýlil se. Většina spolužáků jen mlčky seděla a mračila se. Byl to poslední den semestru a Karnsovi se už podařilo systematicky naštvat každého z nich svými povýšenými, elitářskými kecy.

Byl by kázal déle, ale Katherine ho přerušila. Když hodina skončila, vrátila nám semestrální práce. Zadání znělo napsat pět tisíc slov kritiky umění ve veřejných prostorách New Yorku. Hodnocení tvořilo třetinu naší známky, takže jsem si na ní dal záležet. Trochu jsem doufal v jedničku.

Ale nedostal jsem ji. Na první straně byla přilepená žlutá cedulka, kde stálo: 3+. Matthewe, po hodině si promluvíme.

Deprimovaně jsem seděl ve třídě, zatímco ostatní odcházeli. Profesorka Sanborneová konečně obešla katedru a zamířila ke mně.

„Tři plus?“ řekl jsem. „Myslel jsem, že ta seminárka je o něco lepší.“

„Jestli jste ochotný obětovat trochu času, můžu vám dát šanci známku si vylepšit.“

„Co budu muset udělat? Těžké práce se nebojím.“

A pak se Katherininy šibalské šedé oči rozzářily a s cvaknutím otočila klíčem v zámku třídy.

„Svlékněte si kalhoty,“ řekla.

Zalapal jsem po dechu.

Vystoupila ze své sukně. Velmi ladně. Hezký pohled. „Jestli ty kalhoty nebudou dole do pěti vteřin, pane Bannone, budu vám muset dát nedostatečnou,“ řekla. „Mimochodem ta vaše seminárka je zatraceně dobrá, ale já od vás očekávám ještě víc.“

Ve třídě byla pohovka, která se používala při kurzech figurativní malby, a Katherine mě na ni vmžiku odtáhla a začala mě hladit, líbat a zkoumat. Pak jsem byl v ní. Trochu neobvyklá konzultace s vyučující.

Nakonec mi Katherine přiložila rty k uchu a škádlila ho polibky a doteky jazykem.

„Matthewe,“ zašeptala.

„Co?“

„Jedna plus plus.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prolog DUCH

Jedna

Dvě

První část STUDENT UMĚNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Druhá část PRONÁSLEDOVÁNÍ

Třetí část DIAMANTY

Epilog ODPLATA