Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

James A. Moore: Vetřelec – Odplata

Vydání první

Alien ™ & © 2014 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

This translation of Alien – Sea of Sorrows, first published in 2014,

is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd

of 144 Southwark Street, London SE1 OUP, England.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1942. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Alien – Sea of Sorrows vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2014

Český překlad © 2015 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu Alien ™ & © 2014 Twentieth Century Fox Film Corporation. All rights reserved.

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0154-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0155-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

JAMES A. MOORE

VETŘELEC

ODPLATA

(ukázka)

PODĚKOVÁNÍ

Každá kniha má své základy. Tato by nemohla existovat bez původních příběhů a filmů, přímo je pak spojena s díly Tima Lebbona Vetřelec – Probuzení a Christophera Goldena Vetřelec – Peklo. Už to je dostatečným základem, román Vetřelec – Odplata by se však neobešel ani bez nápadů, s nimiž přišel Steve Asbell z Twentieth Century Fox, a bez podpory a úsilí Joshe Izzoa, Lauren Winarské a Stevea Saffela. Děkuji i dalším z týmu nakladatelství Titan Books, včetně Nicka Landaua, Vivan Cheungové, Katy Wildové, Natalie Laverickové a Julie Lloydové. Všem do jednoho patří můj vděk.

PROLOG

Věděl, co jsou zač.

Postavy, které viděl v duchu, vypadaly divné, jaksi neúměrně zduřelé, zdeformované jeho vědomím skoro k nepochopení. Ty zastaralé skafandry ale poznal hned.

Hleďme, jak utíkají.

Prchají před námi, skrytí pod svou umělou kůží.

Chodby jsou pro ně tmavé, nevidí tak dobře, jak by mohli. Necítí proudění vzduchu ani pach strachu své kořisti. Nechápou ani to nejjednodušší, například jak důležité je nalézt správné objekty pro pokračování rasy.

Utíkají, nedbají o nic, jen o vlastní přežití. Nemají v sobě zakódovaný žádný společný zájem. Jsou slabí. Dají se snadno postrčit správným směrem.

A tenhle.

Jeho neustávající bolestný sípot. Prudké, zoufalé bušení srdce, touha přežít. Je v tom strach, jistě, ale i síla a mocný náznak agresivity.

Ty pocity se mu vetřely do hlavy nepozvány, nechtěny.

Pokusil se otevřít oči. Víčka vzdorovala. Snažil se zatřást hlavou, ale marně.

Cítil, jak se tělo pod ním brání, bylo mu odporné, jak se pohybuje, páchne, jaké je na dotek pod jeho tvrdým krunýřem, a věděl, že něco je špatně. Ty pocity nedávaly zhola žádný smysl.

Nebyly jeho.

Pokouší se utéct. Odstrkuje z cesty své druhy, sráží je a leze přes ně, práší se z něj, jak setřásá hroutící se překážky. Je silný. Je rychlý. Chce žít.

Bude žít.

Ječí, když je sražen, přitisknut k zemi. Brání se, mlátí rukama do tvrdého těla, až je třeba varovně odhalit zuby… a pak se brání ještě víc. Pod skořápkou z tvrdých umělých vláken zírá tvář s divokýma očima a němě zejícími ústy. Bylo by zlé, kdyby rukama dovedl rozervat tělo. Ale je schopen jen znovu zaječet, když se zuby zakousnou a servou jemnou kůži nejbližší končetiny.

Krev je horká a páchne slabostí, ale postačí to. Poslouží to tomu, co je třeba udělat. Rozlomíme skořápku kolem měkké tváře a tvor zalapá po dechu, neschopen dýchat tuto atmosféru.

A už se blíží dárce života, připraven zasadit semeno. Silné prsty sevřou hladkou tvář, která kašle a zoufale supí.

Bude to –

Alan Decker se s trhnutím probudil a hleděl na vlastní pokřivený odraz, který si ho měřil divokým pohledem.

Odraz?

Kousíček od obličeje měl průhlednou plochu. Blikala jakási světla a jeho dech se tříštil o to skleněné vězení.

Na probouzení v hyperspánkové komoře si už dávno zvykl, po všem, kolik toho nacestoval mezi různými světy. Ale děsily ho ty sny, k čertu s nimi. Nedovedl ty pocity ovládnout. Pokaždé byly moc živé, moc syrové.

Málem už si ani nevybavoval, jaký býval život před nimi.

Zatlačil rukama do kóje, šátral po manuálním ovládání, které ho propustí ven. Pořád cítil ty chodby, obrovskou váhu nad sebou, tížila ho jako hora, jak se tak plížil za –

Ne. Já to nebyl. Já se za nikým neplížil. Já nelovil…

Nelovil co?

Přiměl se na to nemyslet. Ty pitomé sny byly tak skutečné, tak všudypřítomné… Někdy chápal, proč s ním měli cvokaři tam na Zemi tolik práce.

1

ČERNÝ PÍSEK

Vládlo skoro dokonalé prostředí. Teplota třiadvacet stupňů Celsia, k tomu přiměřená vlhkost a slabý vánek z jihozápadu. Půda v těch místech byla úrodná, se svěží zelenou trávou a lesknoucím se potůčkem, který zaručoval, že to vše takhle zůstane. Vůně ve větru nesla závan nového života.

Lidé, kteří zaplatili projekt terraformace – zobyvatelnění – planety, vynaložili dost peněz na to, aby získali perfektní kolonii. Ale stačil jediný pohled na sever od té malebné krajiny a s dojmem dokonalosti byl konec.

Jen o pár akrů dál tráva žloutla a sesychala. Vystřídalo ji skoro šedesát mil černého písku a pach, který srážel hodnotu realit k nule. Na ochranný oblek to sice ještě nebylo, ale rozhodně to vypadalo a páchlo, jako by to bez něj nešlo.

Aspoň že včera večer zapršelo a jemný písek tou vláhou slehl. Obvykle se do něj člověk zabořil na pěkných pár centimetrů. Ale teď – alespoň po nějakou dobu – se po něm budou moci pohybovat bez obav, že se propadnou a utopí v tom moři.

Decker studoval monitor příručního počítače, prohlížel zprávy o posledních vzorcích z oblasti. Mračil se. To, co se tu děje, podle všeho není normální. A cokoli nepřirozeného v podobných případech obvykle znamenalo nějakou nedbalost. Mezihvězdná obchodní komise hlídala dodržování směrnic pro bezpečnost a rovné obchodní podmínky na Zemi, v rozmáhajících se koloniích i na okraji soustavy. Coby komisař MOK měl Decker na starosti, aby všechny procedury probíhaly náležitým způsobem. Čili nebetyčné papírování, což zaručovalo jistotu zaměstnání, ale i stejně jisté mrzutosti – v podobě nekonečného handrkování se společností, která nesla za všechno odpovědnost.

Lucas Rand vedle něj četl stejné výsledky, ale usmíval se. To se nestávalo často. Rozdíl byl v tom, že Rand sice chápal, co údaje znamenají, ale nemusel vyplňovat ty věčné formuláře. Randa coby inženýra MOK platili za to, že řešil problémy, které Decker objevil. A někdo další – jen nebesa ví kdo – pak to všechno naúčtoval dotyčným odpovědným společnostem. Byrokracie v rozpuku.

Ale živobytí to bylo.

Decker se na Randa podíval a zamračil se.

„Jen se moc neraduj ze svýho lehkýho života,“ poznamenal. „Já sice musím rajtovat na úředním šimlovi, ale na tobě je napravit tenhle ksindl.“

Randa veselí trochu přešlo.

„Já ti nevím, jestli to vůbec zvládnem napravit.“ Podíval se na písek a zakabonil se. Když se neusmíval, zdálo se, že se mračí, ale jenom proto, že měl tak stavěný obličej. Luke Rand vypadal, jako by mu uletěly včely, a přitom byl jeden z nejpříjemnějších chlapíků, jaké Decker znal. Jeho robustní postavu neměly na svědomí jenom svaly.

„Jasně. Jenomže já to za tvoje chyby neschytám,“ zaculil se teď zase Decker. „Kdežto ty jo.“

Rand se poškrábal ve vlasatém zátylku a zahleděl se do Moře strastí. Tak už pár stovek let říkali podobným místům krajinní vývojáři – místům, kde stavitelé cedili krev, pot, slzy i peníze, ale všechno marně. Jako by si sama země umínila mařit jejich práci a posílala je pryč.

Toto Moře strastí vůbec nemělo existovat. Planetu LV178, Nový Galveston, terraformovali lidé, kteří věděli, co dělají. Stačilo se rozhlédnout kolem a bylo jasné, jak zatraceně jsou dobří. Na počátku stála hrůza všech hrůz, planeta se zuřícími bouřemi a nedýchatelnou atmosférou. Chyběla pitná voda a jediné, co tu rostlo, než se spustil stávající projekt, byly dluhy po neúspěšných pokusech vybudovat životaschopnou základnu.

Pak se do věci vložila společnost Weyland-Yutani.

Po třiceti letech od přistání prvních osadníků a zahájení projektu mohl Nový Galveston vesměs sloužit za příklad toho, jak to vypadá, když se věci daří. Stála tu už tři velká města, propojená sítí vysokorychlostních vlaků, každé obklopeno dostatkem zemědělské půdy. Ta zajišťovala koloniím soběstačnost, aby nemusely spoléhat na nekonečné dodávky konzervovaných potravin a dalšího drahého dovozu.

Všechno bylo zlaté, jak s oblibou říkával Rick Pierce, muž, který kolonii založil a těšil se pokroky Nového Galvestonu. Než se objevilo Moře strastí.

Když společnost Weyland-Yutani dokončila svou práci, nebylo po něm ještě ani vidu ani slechu. Přístroje na tvorbu atmosféry odvedly svou práci, všichni byli spokojení a s planetou LV178 bylo všechno v pořádku. Do té doby, než stavitelé začali budovat základy plánovaného čtvrtého velkého města. V rámci prací narazili na několik akrů měkké půdy.

Ta půda se začala okamžitě rozšiřovat, nejprve zvolna, pak rychleji a rychleji. Brzy se stala překážkou a posléze prokletím. Tam, kde se vlády chopil písek, nic nerostlo. Měl v sobě toxiny, a jakmile se rozšířil, nebyla šance, aby půda kolonii uživila.

Nakonec v písku přece jenom cosi vyrostlo, jakési křemíkové chuchvalce. Vyrašily v něm mělké černé skelné chumly roztaveného písku, vycházející bůhvíodkud z hloubi země. Nebyly jen otravné, ale i obtížně vysledovatelné a nebezpečné. Zpečetily osud čtyř prefabrikovaných budov, které se začaly stavět v Moři strastí – všechny se zhroutily, když křemík neunesl jejich váhu.

A protože panelová výstavba byla v budování Nového Galvestonu klíčová, měli tu vážný problém.

Ne, další město planety prostě nebude stát, dokud Decker a jeho tým nepřijdou na to, co je špatně. Pokud neuspějí a písky se budou šířit – snad až k některému z už existujících lidských sídel –, ohrozí to celý projekt LV178.

Mezihvězdná obchodní komise si na riskantní situace nepotrpěla a společnost Weyland-Yutani – korporace, která si tvrdě udržovala zdání bezchybné reputace – rozhodně netrpěla neúspěch, zvlášť při tak obrovských výdajích.

A tak Decker s Randem měli své rozkazy. Decker tu byl proto, aby monitoroval všechny stránky procesu a hlásil nahoru každý klíčový moment.

Rand se svou posádkou měl napravovat škody.

Nedaleko od nich dva muži zřejmě z Deckerova týmu zápasili se sondou, která se nechtěla pořádně usadit na nestabilním povrchu. Kolem se potulovalo pár dalších dělníků, měli nejspíš pauzu.

Celkem sedmatřicet lidí za pomoci nejmodernějších spektrálních rozborů a chemické geoforenzní analýzy zjišťovalo, co se v této oblasti pokazilo. Jejich přístroje nebyly tak působivé jako terraformující generátory, které tuto planetu zobyvatelnily, ale stály skoro stejně.

Rozložení hmotnosti byla ošemetná věc, a ač pracovali na vlhkém a slehlém písku, ideální nebyl. Plošina, kterou používali na podporu zařízení na odběr vzorků, měla příliš malou základnu – potřebovala by rozšířit. Ale Decker držel jazyk za zuby. Tihle chlapíci měli tvrdé palice a jako šéfa ho nebrali. Měli s ním spolupracovat, jenže na to kašlali. Když se jim zdálo, že se jim pokouší mluvit do řemesla, namíchli se, a tenhle typ chlapů uvažoval především pěstmi. Decker neměl ve zvyku couvnout před rvačkou, ale takový malér se mu teď nehodil – v žádném směru. Bylo hlavně třeba nabrat pár vrtných vzorků, pokud chtějí tenhle křemíkový chumel získat neporušený.

Znovu přejel pohledem monitor a zaťal zuby. Něco na něj hlasitě ječelo: katastrofa! Zvládl už desítky různých malérů na různých planetách. Biosféru celé planety nezměníte, aniž byste si koledovali o pohromu. A přece se většinou dalo všechno nějak napravit, pokud se k tomu člověk správně postavil.

Ale tentokrát?

Tentokrát ne, pokud ho tušení neklamalo.

S touhle půdou se něco podělalo a podle jeho zkušeností to skoro vždycky ukazovalo na lidský faktor. Stačilo zahrabat se dost hluboko, začmuchat pořádně v záznamech a pravda vyšla najevo. Jenže tady někdo něco monumentálně zpackal, a přece žádné záznamy neexistovaly.

Smrdělo to kamufláží.

Decker při tom pomyšlení zaťal zuby. Ať se na to díval, jak chtěl, nakonec mu nezbude než ukázat prstem na jednoho z největších vlků korporátní smečky.

Nebude to poprvé. Společnost Weyland-Yutani sice byla schopná, ale i všeho schopná. Tohle bude jeho třetí střet s ní, a pokud mohl soudit podle dvou předchozích, čeká ho „zajímavější“ život. S pořádně velkými uvozovkami. Společnost neměla ráda, když se na ni házela špína, a její právnické štiky dovedly nadělat velké vlny, aby ji z ní spláchly.

Neřádi mizerní.

Rand ukázal na jeden řádek mezi údaji.

„Trimonit? To jako vážně?“ Vzhlédl. „To by dost vysvětlovalo.“ Už se zase kabonil, a to pořádně.

„Jo,“ přisvědčil Decker. „Tím by to mohlo být.“ Trimonit byl úžasně hutný minerál, používaný při výrobě nejrůznějšího těžkého zařízení. Těžba vycházela hodně draho, což se samozřejmě odráželo v jeho ceně.

Ale samotný trimonit by ty problémy dělat neměl. Než se dal použít k průmyslovým účelům, musel se vyčistit, a teprve proces rafinace způsoboval toxicitu prostředí. Jestli ty potíže vyvolává trimonit pod Mořem strastí, jak to, že otravuje půdu? A co s tím má společného křemík?

Decker znovu pohlédl na údaje a pokýval hlavou.

„Musíme se do toho zavrtat hloubějc. Doslova,“ dodal. „Myslíš, že tu někdy dřív mohli mít těžební kolonii?“

Rand zavrtěl hlavou.

„Údajům o toxicitě by to odpovídalo,“ odpověděl, „ale zkontrolovali jsme záznamy MOK zepředu dozadu. Ani ň. A pokud tu nějaká byla, proč by se sakra plánovala výstavba rovnou nad ní? To si přímo říká o malér – budovat kolonii na jedovatý skládce odpadu. Něco takovýho udělá jedině vymaštěnej pablb nebo ignorant, co je mu všecko fuk.“

Pravda, uvažoval Decker. V případě Weyland-Yutani si byl jistý, která varianta platí.

„Musíme se na to mrknout,“ řekl. „Neříkám, že se tím něco vysvětlí, ale začátek to je.“

Rand si odfrkl, zašklebil se a odplivl si do černého písku.

„I kdyby tu býval důl, stejně to nevysvětluje tuhle sračku.“ Hrábl nohou a odsunul písek, až odhalil jeden ze skelných chuchvalců. „Něco takovýho jsem jakživ neviděl.“ Zapřel se a zatlačil, až se sklo začalo lámat. Ty věci rostly jako dýchací kořeny tam na staré dobré Zemi, zespoda se tlačily nahoru a bývaly duté, často i hodně křehké, a když se rozlomily, odhalené díry se táhly hluboko do temnoty dole.

„Tyhle krámy nám zavaří víc než trimonit.“ Decker zavrtěl hlavou. „Copak existuje nějaký průmyslový svinstvo, po čem rostou trubice a uzly, zničehonic, skoro přes noc?“ Hleděl na chuchvalec skla, skoro jako by čekal, že ho kousne.

„No, jak jsi řekl –,“ Rand už se zase šklebil, „já jim to vysvětlovat nemusím. Všechno je to na tobě, kámo. Na mně je akorát zkusit to spravit.“

Decker mu ukázal prostředníček a ušklíbl se. Byl by i něco peprného odsekl, ale v tu chvíli ho přepadl nával nevolnosti, až se málem skácel k zemi.

2

NEJISTÉ ZÁKLADY

O pár desítek metrů dál se dva technici dali do hádky. Decker je sice neslyšel, ale věděl, že je to tak.

Cítil to.

Netušil, v čem je problém. Tak to nefungovalo. Poznal ale, že jsou čím dál vzteklejší. A tak po nich střelil přísným pohledem, zatímco se pomalu vzpamatovával.

Bronson a Badejo. Ti dva se odjakživa nesnášeli, ale pracovali spolu bez větších potíží. Tohle byla očividně výjimka potvrzující pravidlo. Bronson na Badeja mířil prstem a tmavý inženýr na ten prst hleděl, jako by to byl had, který se ho chystá kousnout. Přitom se opovržlivě šklebil.

Předpokládaný důvod jejich hádky se tyčil hned vedle. Přístroj na odběr vzorků byl moc nakloněný na to, aby dokázali získat, co potřebovali. Vrták nikdy nepronikl hlouběji než třicet metrů, pokud jeho základnu v písku pořádně neukotvili. A to si žádalo opatrnost a zručnost.

Obojí bylo to poslední, co by teď zvládli. Hádka se v každém případě vyostřovala.

A tak se Decker obrnil a připravil se na to, co má přijít. I na tu vzdálenost rozpoznal silné emoce, vyzařující z těch dvou, skoro jako by je viděl a slyšel. Podobné věci vnímal už celé roky. V mládí mu to dělalo těžkou hlavu, dokud mu otec nepomohl najít správnou perspektivu.

„Na tom není nic špatného, vycítit náladu jiných,“ poučil ho. „Jenomže někteří lidi to nepochopí. Budou si myslet, že se jim mícháš do soukromí. Naštvou se a půjdou ti po krku. Takže uděláš líp, když se tím nebudeš chlubit a necháš si to pro sebe.“

Jedna z prvních věcí, které se Decker v životě naučil, byla ta, že táta ví vždycky všechno nejlíp. Nikdy neměl důvod o tom zapochybovat, a tak jeho malé „nadání“, jak tomu říkali, zůstalo tajností.

„Hej, Deckere, jsi v pohodě?“ zeptal se Rand. „Kašli na to. Oni jenom –“ Ale než to stačil doříct, spor se vystupňoval v ukřičenou hádku, a on se soustředil na Badeja a Bronsona.

„Strč si ten podělanej prst někam, než o něj přijdeš, kluku,“ zavrčel Badejo a tyčil se nad svým kolegou.

„Kdo je tu pro tebe kluk?“ Bronson měl tvrdou palici, ale agresivní nebýval. Teď však o krůček popošel k hromotlukovi, zrudlý jako rajče.

Decker se k nim po písku vydal. Svíral ho čím dál tísnivější pocit. Tohle ničemu neprospěje. Další papírování, nic jiného z toho nevzejde, a hlášení o incidentu zbude zase na něj. Blížil se a v hlavě mu začínalo tepat.

„Chlapi, co kdybyste si dali pohov a dodělali práci?“ zavolal na ně. Nutil se ke smířlivosti, kterou necítil, ale pokud ho slyšeli, stejně nedbali. Docházel k nim a empatická bolest sílila. Jejich vztek se proměnil v živou bytost, rostl a nevyhnutelně směřoval k násilí.

Rand jen mlčky sledoval, co se děje. Už to taky viděl. Všimli si toho dokonce i ostatní muži a přicházeli blíž – nejspíš kvůli lepšímu výhledu. Schylovalo se k bitce.

A opravdu, Bronson se rozmáchl jako první. Decker by se byl vsadil, že zaútočí Badejo, ale menší muž ho překvapil, zasadil kolegovi do brady levý hák.

Badejo se však nezhroutil, jen se ďábelsky zašklebil. Popadl Bronsona za paže a přitáhl si ho blíž, aby se do něj mohl pořádně pustit.

Zatímco se rvali, plošina za nimi se na písku posunula. Jenom maličko, pokud Deckera neklamal zrak, ale jestli se ti dva neuklidní, bude z toho pěkný malér.

„Chlapi! Bacha!“ křikl Rand a rozběhl se. I Decker se k nim hnal. Všechno se mohlo nebetyčně pokazit.

Natáhli se po těch dvou zhruba současně. Rand chňapl po Badejovi a chytil ho za paži. Ten se mu vyškubl, zasáhl Bronsona pěstí do tváře, až menší soupeř zavrávoral dozadu. Kdyby dal do úderu jen o trochu víc síly, byl by mu rozrazil lebku. I tak to byla pořádná rána a mohla bitku ukončit. Ale Bronson se otřásl a vzpamatoval se, zapřel se nohou o plošinu a odstrčil se.

Přístroj se naklonil ještě víc.

„Nechte toho, vy dva.“ Decker zadržel Bronsona, než stačil ránu oplatit. Ale ten malý grázl byl šlachovitý a naštvaný, rozpálil se do slepého vzteku, který Deckerovi přímo vřeštěl v hlavě. Nejradši by se před těmi náhlými vlnami emocí stáhl, ale nesměl se tomu instinktu poddat – ne, musí zmírnit situaci, než se stačí zhoršit.

Table of Contents

copyright

titul

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

1

ČERNÝ PÍSEK

2

NEJISTÉ ZÁKLADY