Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

Policejní pohádky

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5787. publikaci

Ilustrace Zdeňka Študlarová

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Návrh obálky Zdeňka Študlarová

Zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 128

Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Illustration © Zdeňka Študlarová

ISBN 978-80-247-9702-1 (ePub)

ISBN 978-80-247-9701-4 (pdf)

ISBN 978-80-247-5449-9 (print)

Pomocníčci

Pan Oldřich byl policistou v malém městečku. Lidé se tu navzájem znali a žili spokojeným životem. Pan Oldřich se v uniformě procházel městem, s každým se pozdravil, prohodil pár vlídných slov, ale zasáhnout musel jen v případě, že se večer v hospodě někdo popral. Jejich městečko bylo tak klidné a spořádané, že byl na služebně jen sám.

Určitě by to stačilo, kdyby se jednou neobjevil zloděj. Poprvé v historii bylo potřeba vyřešit případ vloupání do banky. Pan Oldřich si na krajském velitelství sice požádal o posilu, ale jeho žádost byla zamítnuta. Oprášil tedy kriminalistické znalosti a pustil se do pátrání. Bylo mu více než jasné, že zločin nespáchal nikdo zdejší. Byl to nejspíš zkušený zloděj, protože po sobě nezanechal žádné stopy. Alespoň ne takové, kterých by si pan Oldřich všiml.

Ještě ani nevyřešil jeden případ, a už se někdo vloupal do klenotnictví. A pak každou noc do jiného obchodu. Pan Oldřich byl opravdu unavený. Ve dne řešil množící se případy vloupání a v noci na zloděje číhal. Když byl ale před řeznictvím, vyloupil zloděj pekařství. Když na něj číhal před hračkářstvím, vloupal se do trafiky. Pan Oldřich nevěděl, co si má počít. Ať dělal, co dělal, zloděj mu stále unikal.

Jednou, když seděl na služebně s hlavou v dlaních, uslyšel jemný hlásek: „Netrap se, my ti pomůžeme!“

Pan Oldřich se kolem sebe rozhlédl, ale nikoho neviděl. V první chvíli si myslel, že to bylo jenom z přepracování. Tak rád by na služebně uvítal další policisty, kteří by mu pomohli, že se mu to nejspíš jenom zdálo.

„Tady, na stole!“ zaslechl znovu stejný hlásek. Pan Oldřich si nejprve promnul oči a pak se pozorně zadíval na stůl. Bylo tam několik pavouků a pavoučků. Byli seřazení do řady a odhodlaní panu Oldřichovi pomoci.

„Jak mi chcete pomoci?“ divil se policista. „Vždyť by vás ten zloděj mohl zašlápnout!“

„Jen se neboj,“ chlácholil ho největší pavouk, kterému pod nosem rostl knír a byl celý chlupatý. „Dneska večer vyrazíme s tebou!“

„Jak myslíte,“ nebránil se pan Oldřich. Třeba se vyšetřování díky novým pomocníkům opravdu někam posune.

Večer se společně vydali do ulic. Pavoučci se rozutekli do všech koutů a pak se pustili do práce. Ve všech uličkách upletli husté pavučiny. Neproklouzla by ani myš, natož zloděj. Asi za hodinu spustil jeden z pavoučků poplach. Pan Oldřich všem pavoučkům rozdal píšťalky, aby na sebe mohli upozornit. To byl báječný nápad. Všichni se seběhli za zvukem píšťalky. Lupič s plným pytlem ukradených bot se válel na zemi. Byl obalený pavučinou a nemohl se z ní vymotat. Policista na nic nečekal. Nasadil zloději pouta a odvezl ho za mříže.

Od té doby byl v městečku opět klid a mír. Pan Oldřich byl na své malé pomocníky náramně pyšný. A za odměnu jim nechal u nejlepší švadleny ušít maličké uniformy.

Nejlepší policejní auto

Někdy není jednoduché zloděje a jiné darebáky rychle dopadnout, a proto mají policisté ta nejlepší auta. Všechny vozy časem zestárnou a je potřeba je vyměnit za nová. Jen jedno jediné auto do šrotu snad nikdy nepůjde.

Pan Jarda byl policista tělem i duší. Se svým vozem sloužil už řadu let. Jeho auto bylo ale naprosto mimořádné. Pan Jarda ho ledacos naučil, a tak si dokázalo poradit v každé situaci. Na zločince mělo dokonalý čich. Když se někde dělo něco nekalého, hned tam zamířilo, a nezáleželo na tom, jestli to byla úzká ulička mezi domy, polní cestička nebo dálnice.

Díky svému autu se policista dočkal několika povýšení, a tak není divu, že na něj nedal dopustit. Neparkoval přes noc v policejních garážích, ale stál před svým domem. Běžnou údržbu nenechával na policejních mechanicích, ale pečlivě se o auto staral sám. Ti dva byli nerozlučná dvojka.

Jednoho dne, když měl pan Jarda opět službu, projížděl se se svým autem ulicemi města. Jako vždy měl uši nastražené, oči na stopkách a na tachometru padesátku. Ve městě se rychleji jet nesmí. Kdyby ho někdo předjel, dostal by pokutu za překročení rychlosti. Auto ale najednou zablikalo blinkrem a na křižovatce zahnulo doleva. Mířilo na kraj města. Policista zpozorněl. Když se jeho auto samo od sebe někam vydalo, znamenalo to nějakou akci. Jarda se cestou bedlivě rozhlížel. Zatím vůbec netušil, co se bude dít.

Auto zatočilo k benzinové pumpě.

„Aha,“ zasmál se pan Jarda. „Ty máš žízeň a potřebuješ doplnit zásoby benzinu!“

Auto neodpovědělo. Lidskou řečí mluvit nedovedlo. Policista tedy zajel ke stojanu a vystoupil z auta. Svou pistoli bezpečně zajistil v pouzdře a hned vzápětí popadl další pistoli, tentokrát tankovací. Svému autu chtěl dopřát plnou nádrž. Když měl natankováno, šel zaplatit.

Sotva překročil práh čerpací stanice, zůstal překvapeně stát. Za pultem byla vyděšená paní prodavačka a před ním dva maskovaní lupiči, kteří na ni mířili pistolemi. Chtěli po ní peníze a ona jim je třesoucíma se rukama právě podávala.

Jarda ani na vteřinu nezaváhal. „Jménem zákona, stůjte!“ vykřikl co nejhlasitěji a namířil na ně svou pistoli. I kdyby byli lupiči nahluchlí, nemohli by to přeslechnout. Nahluchlí nebyli. Slyšeli dobře, a ještě lépe utíkali. Hbitě přeskočili pult a pak se dali na útěk zadním vchodem. Policista několikrát vystřelil do vzduchu, aby se lupiči polekali a zůstali stát. Byli to ale darebáci z povolání. Takové jen tak něco nevyleká. Spíš naopak. Chtěli policistu trochu poškádlit, a tak místo do svého auta naskočili do jeho policejního vozu. Mysleli si, že v policejním autě budou nenápadní, protože tam je nikdo hledat nebude.

Pan Jarda se na celou situaci díval nejdřív nechápavě, hned nato ale pobaveně. Byl přesvědčený, že jeho báječné auto si se zločinci hravě poradí. A měl pravdu.

„Do prkýnka, kam to jedeš?“ zlobil se lupič spolujezdec na lupiče řidiče.

„Já nevím,“ odpověděl lupič řidič a opravdu to nevěděl. Nemohl to vědět, protože cestu mělo pod kontrolou jen a pouze zkušené policejní auto.

Než pan Jarda vysílačkou zavolal posily, jeho auto už parkovalo před policejní stanicí. Lupiči chtěli alespoň teď rychle utéct, ale nepodařilo se jim to. Auto je nepustilo, a tak zůstali zamknutí uvnitř až do chvíle, než si pro ně přišli policisté ze stanice. Rovnou jim nasadili pouta, zajistili lup a poslali oba darebáky za mříže.

Policistu Jardu a jeho nejlepší auto čekalo další povýšení. Ostatní policisté Jardovi jeho auto tiše záviděli. A Jarda na něj byl právem pyšný. Nevyměnil by ho za nic na světě.

Statečný Jiřík a banda loupežníků

Jiřík byl statečný mládenec. Když se po škole rozhodoval, co dál, napadlo ho dát se ke strážníkům. Byl to báječný nápad. V místním lese se totiž rozrůstala banda loupežníků. Okrádali poctivé lidi a nikdo si na ně netroufl. Nikdo je nemohl najít. V lese se dokázali hravě ukrýt.

Jen co si poprvé oblékl strážnickou uniformu, rozhodl se zajít do lesa. I když se jeho starším a zkušenějším kolegům loupežníky najít nepodařilo, doufal, že bude mít větší štěstí.

Potichu našlapoval po lesní pěšině a oči měl na stopkách. Snažil se nic nepřehlédnout. Rozhlížel se kolem sebe, ale pod nohy se dívat zapomněl. Není divu, že se po pár krocích natáhl jak dlouhý tak široký. Kořen nějakého stromu si rostl klidně přes cestu. Jiřík nechtěl hlasitě nadávat, aby se před loupežníky neprozradil, a tak jen potichu zasyčel. Jemu se ulevilo, a kdo ho neviděl, mohl si klidně myslet, že to syčí nějaký lesní had.

Když se Jíra zvedl ze země, málem se polekal. Před ním stála stařenka. Vypadala skoro jako z pohádky. Vlasy měla schované v šátku a širokou sukni jí zakrývala zástěra s mnoha kapsami.

„Kampak, panáčku?“ zeptala se ho tak, jak se ptají kouzelné babičky.

Jiřík se měl na pozoru. Stařenka mohla být opravdová stařenka, ale taky mohl stát tváří v tvář maskovanému loupežníkovi, a tak s odpovědí raději otálel.

Stařenka jeho rozpaky poznala, a tak se zeptala: „Jdeš udělat pořádek s těmi loupežníky, viď?“

Jiřík se zarazil. „Jak to víte?“ vypadlo z něj nakonec. Opravdu mu to vrtalo hlavou, protože se se svým nápadem nesvěřil ani nikomu z kolegů, natož někomu cizímu.

Stařenka se usmála: „To není těžké uhádnout, když máš na sobě uniformu.“

Jiřík se zastyděl. Tohle ho přece mohlo napadnout.

„Dám ti dárek. Třeba ti pomůže,“ řekla a podala Jiříkovi větvičku, na které rostly tři oříšky.

Jiřík nechápal, jak by mu mohly oříšky pomoci. Že by se mu po nich lépe přemýšlelo? Anebo jsou to oříšky jako od Popelky? A co když to opravdu není babička, ale převlečený loupežník, který se ho právě snaží otrávit? Jiřík z toho měl těžkou hlavu. Než se stačil na stařenku podívat, aby jí poděkoval, už tam nebyla. Že by to byl nakonec přece jen loupežník? Kdo jiný by uměl tak rychle utéct?

Jiřík se zadíval na své tři oříšky a přemýšlel. Nakonec se rozhodl přijít té záhadě na kloub a rozlouskl první oříšek. Místo jadérka z něj vypadlo staré a potrhané oblečení.

„To je loupežnické oblečení,“ vykřikl překvapeně. Teprve po chvilce přemýšlení si ho přehodil přes uniformu. Jestli chce najít loupežníky, musí vypadat jako oni. Nemůže je chytat v uniformě. Nový převlek měl kouzelnou moc. Loupežníky hledat nemusel. Oni si našli jeho.

„Pojď honem, už se to chystá,“ houkl na něj někdo za stromem.

Jíra poslechl. Měl pro strach uděláno a vycítil příležitost dostat se loupežníkům na kobylku.

Během chvilky se ocitl v jeskyni uprostřed loupežnické bandy. Musel uznat, že je to tedy rozhodně velká přesila. Celou dobu přemýšlel, jak by je všechny najednou mohl zatknout. Nebo zajme jen jejich šéfa a ostatní se pak dobrovolně vzdají? Na to spoléhat nemůže. Zatímco se loupežníci radili, kam vyrazí na další lup, Jiřík si vzpomněl na oříšky. Jeden už mu pomohl. Co když mu pomohou i další? Když rozlouskl další oříšek, vylouply se z něj korbele s pitím. Pro každého loupežníka jeden. Je známo, že loupežníci mají stále žízeň, a tak přestali poslouchat náčelníka a každý popadl korbel a jeho obsah do sebe nalil jak do bezedné studny. Jíra litoval, že na něj taky nezbylo, ale brzy ho lítost přešla. Loupežníci totiž popadali na zem jako shnilé hrušky a v tu ránu usnuli. Jiřík se zaradoval. Spící loupežníky přemůže snadno, ale jak je odvede na strážnickou stanici? Bez váhání rozlouskl i poslední oříšek. Našel v něm dlouhatánské lano se smyčkami. Rychle smyčky přepočítal, a protože byl bystrý, hned mu došlo, že jsou pro nenechavé ruce loupežníků. Zatímco loupežníci chrápali a hlasitě oddechovali, nastrkal jim ruce do lana a pevně utáhl. Ještě jednou zkontroloval, jestli polapil opravdu všechny loupežníky. Pak si svlékl loupežnický převlek. Když byl zase v uniformě, hlasitě hvízdnul. Loupežníci se probudili, ale z podivného pití byli stále napůl omráčení. Jiřík jim poručil, aby šli za ním. Pro jistotu je vedl na laně.

Když se mladý strážník objevil na strážnici i s celou loupežnickou bandou, všichni byli překvapení. Takový úlovek nikdo nečekal. Honem udělali místo ve vězení, aby si za mřížemi mohli posedět i loupežníci. Dobře jim tak.

Všichni lidé z širokého a dalekého okolí byli Jiříkovi vděční a on byl vděčný stařence, která mu tak báječně pomohla. Každou sobotu chodil do lesa, aby ji našel a mohl jí za to poděkovat, ale ona už se tam nikdy neukázala. Kdo ví, nejspíš to byla opravdu kouzelná babička.

Zámecký pán

„U tohoto stolu se scházela celá královská rodina se svými hosty. Tento jídelní sál sloužil k pořádání velkolepých hostin,“ vyprávěla paní průvodkyně na zámku.

„Soukromé snídaně, obědy a večeře se odehrávaly v malé jídelně.“

„Kdybychom měli aspoň takovou malou jídelnu,“ posteskla si nahlas jedna návštěvnice. Všichni přítomní se rozesmáli. Jen její manžel se zamračil. Jednak že vyrušuje a jednak proto, že jí malý stůl v kuchyni nestačí.

„Přejděme tedy do dalšího salonku,“ vyzvala návštěvníky paní průvodkyně a všichni se ve velkých papučích, které měli nazuté na botách, pomalu klouzali do další krásné místnosti.

Když prohlídka skončila, nikdo si ani nevšiml, že se dva návštěvníci ztratili. Byli to zloději, kteří už pár týdnů trápili policisty. Měli totiž na svědomí sérii vloupání do hradů a zámků. Pokaždé ukradli několik vzácných obrazů nebo jiných vystavených věcí a pak beze stopy zmizeli. Žádné vylomené zámky, žádné stopy po násilném vloupání. Prostě záhada.

Když se všichni vytratili, když i paní průvodkyně na kole odjela domů a zámek se ponořil do hluboké tmy a ještě hlubšího ticha, ozval se tlumený hlas: „Vzduch je čistý?“

Druhý hlas mu odpověděl: „Jasně, šéfe!“

První hlas se zeptal: „Tak jdeme na to?“

Druhý hlas mu opět odpověděl: „Jasně, šéfe!“

A pak se oba zloději vynořili odněkud z přítmí. Zatímco návštěvníci obdivovali křišťálový lustr a zrcadlo z dalekých Benátek, nenápadně se schovali za těžké brokátové závěsy protkané zlatou nití. Dál už s ostatními v prohlídce nepokračovali. Tohle byl jejich plán. Schválně si koupili vstupenky na poslední prohlídku, aby se nechali na zámku zamknout. Takhle to udělali už několikrát a pokaždé se jim to vyplatilo. Odcházeli z lupu s pytli napěchovanými vzácnými věcmi. Měli v plánu je na nějaký čas ukrýt a pak je pomalu zpeněžit.

„Tak co vezmem, šéfe?“ zeptal se jeden z lupičů.

Druhému lupiči, který celou akci očividně řídil, zářily oči. Rozhlížel se kolem sebe, svítil baterkou a snažil si vzpomenout, co říkala paní průvodkyně. Vždycky se všichni průvodci aspoň nenápadně zmínili o tom, co je na zámku nejvzácnějšího.

Světlo z lupičovy baterky dopadlo na obraz, který visel na zdi. Byl to portrét zámeckého pána v pozlaceném rámu. Tvářil se přísně. Tak přísně, že to lupiče málem polekalo. Chtěl obraz ze zdi sundat a jako první ho vložit do pytle. Nešlo to. Obraz byl jako přilepený. Lupič se na obraz pověsil, ale ani to mu nepomohlo. Zapřel se tedy rukama i nohama. Vypadal jako podivný pavouk, který leze po stěně. Ale ani to mu nebylo nic platné.

„Na toho se vykašleme,“ řekl hlavní lupič po několika minutách marného snažení.

Pak se snažili naskládat do pytle stříbrné svícny, ale v pytli se jim udělala díra.

„Proč jsi bral děravý pytel?“ huboval hlavní lupič svého pomocníka.

„Ale já, já,“ koktal druhý lupič. Nechtěl říct nic, co by šéfa rozzlobilo ještě víc.

Najednou hlavnímu lupiči něco spadlo na nohu. Byla to těžká dubová postel. Na svém místě stála už stovky let, a najednou se zčistajasna zřítila tak nešikovně, že pod ní zůstal lupič uvězněný.

„Tak mi přece pomoz!“ hudroval šéf, který pod dubovou postelí ztěžka oddychoval.

„Už běžím, šéfe,“ chlácholil ho druhý lupič.

Nedoběhl. Spadl na něj totiž křišťálový lustr a úplně ho omráčil.

Tenhle lup se jim nepovedl. Noc se z ničeho nic přehoupla do rána, a když se pan kastelán vydal na pravidelnou obhlídku, nestačil se divit. Protože se od svých kolegů doslechl o krádežích v okolních zámcích, okamžitě věděl, co má udělat. Zavolal na policii.

„Ale, ale,“ pronesl nahlas policejní velitel, zatímco další policisté zajišťovali stopy a důkazy a oběma zlodějům nasazovali pouta.

„Tak jsme vás přece jen chytili, holoubkové. Na každého jednou dojde,“ promlouval k nim policejní náčelník, který byl se svým úlovkem spokojený stejně jako rybář nebo myslivec.

„A kde jsou ukradené věci z ostatních zámků?“ zeptal se přísně. Oba zloději mlčeli. Policisté tedy povolali do služby své nejlepší pátrací psy a lup brzy odhalili a vrátili. Zloději se na čas museli přestěhovat do vězení.

O povedené policejní akci se mluvilo široko daleko. Jen kastelán s paní průvodkyní věděli, že na dopadení obou lupičů má největší zásluhy sám zámecký pán. Ten měl vždycky smysl pro spravedlnost.

Konec ukázky

Table of Contents

Pomocníčci

Nejlepší policejní auto

Statečný Jiřík a banda loupežníků

Zámecký pán