Mrcha Hollywood

Robert Bryndza & Ján Bryndza

Ukážka z elektronickej knihy

Mrcha Hollywood

Robert Bryndza & Ján Bryndza

Mrcha Hollywood

Text © Robert Bryndza 2015

Translation © Ján Bryndza 2015

Slovak edition © Team Bryndza Books 2015

Táto kniha je chránená autorskými právami.

Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Knihu venujeme mamine/svokre Vierke.

Neskutočne si nám zjednodušila a spríjemnila život pri písaní.

ĎAKUJEME!

Tento príbeh je napísaný podľa skutočnej udalosti. Mená postáv sú pozmenené.

Kapitola 1

Odchod

V ľadové novembrové ráno sa to viedenským letiskom len tak hemžilo. Snehová metelica pomaly utíchala a cez okno terminálu som sledoval, ako odhŕňače premieňali bielu odletovú dráhu na čiernu. Cestujúci posedávali na preplnených kufroch, deti plné energie sa vešali po batožinových vozíkoch naložených kopcom a hokejový tím unavene vysedával okolo tašiek plných výstroja.

V žalúdku som mal divný pocit, skoro ako motýliky, keď vyhlásili, že boarding môjho letu do Los Angeles sa začína o hodinu. Tajne som dúfal, že ho zrušia a ja sa budem môcť vrátiť do svojej milovanej Nitry, do svojho útulného bytíka a k svojmu šťastnému životu módneho stylistu.

Nebál som sa lietania. Vďaka svojej práci som lietal medzi Prahou, Londýnom, Milánom, Nemeckom... Čo ma strašilo, bol fakt, že som opúšťal Európu. Za trinásť hodín budem v bláznivom časovom pásme, ďaleko od rodiny, priateľov a môjho anglického frajera – hm – exfrajera Robiho. Každé ráno, keď vstanem a začnem svoj deň, oni budú končiť tie svoje. Bude to veľká časová priepasť.

Išiel som sa trochu prebrať na záchod, prepláchol som sa studenou vodou a všimol si, ako sa mi oči začali zalievať nekonečnými slzami. Ranné vstávanie o tretej mi nikdy nepridalo na pohode.

Pred mesiacom dostal Robi vysnívanú pracovnú ponuku, hlavnú úlohu v divadelnej hre v londýnskom West Ende, a ja som vyhral zelenú kartu v americkej lotérii.

Z niekoľko miliónov ľudí som bol jedným z pár tisícok šťastlivcov, ktorí dostali povolenie legálne žiť a pracovať v USA. Ak by sme spolu zostali, jeden z nás by musel zabudnúť na vysnívanú kariéru a bol by nešťastný.

Tak sme sa rozišli.

Teraz sme obidvaja nešťastní.

Prehrabával som sa v svojej bordelárskej príručnej batožine kvôli vreckovkám, ale namiesto nich som našiel päť banánov v čokoláde, tri margotky, štyri horalky a fľašku kofoly. „Wow,“ mamina sa činila. Nechcel som pomyslieť na to, čo vylovím z kufrov na druhej strane Atlantiku.

V začiatkoch kariéry stylistu som často pracoval zadarmo. Na foteniach som si zvykol nájsť nádobku mojich obľúbených bryndzových halušiek, ktoré mi mamina zabalila do precízne vybratého Prada outfitu, alebo hurky schované do astronomicky drahých Jimmy Choo topánok, alebo kakaový koláč vo večernej róbe od Valentina. Jedlo bolo vždy chutné a oblečko našťastie vždy prežilo...

Pripomínalo mi to komunizmus, keď sa zvyklo zlato pašovať z Juhoslávie v horčici alebo v Nuttele.

Keď som začal zarábať pekné peniaze, dohodli sme sa, že mi jedlo už baliť nemusí.

Ale aj tak neprestala a v noci sa zvykla potajme priplížiť k mojim kufrom s baterkou, aby ma nezobudila a napchala mi do nich rezne.

Viedlo to až k veľmi zahanbujúcemu momentu na cene Eurovízie 2006, keď mi slávna speváčka dôverovala s prepravou jej nastylovanej parochne do Turecka. Asi hodinu pred finále, ktoré sledovalo niekoľko miliónov divákov po celom svete, sme zistili, že jeden z rezňov bol do nej totálne zamotaný. Nedalo sa ním hýbať. Vďakabohu to bola Eurovízia. Na druhú stranu som nastyloval ďalší rezeň a vyzerala coolovo a trendy.

Zapísal som sa týmto parochňovým omylom na mapu šoubiznisu. Celebrity sa išli zblázniť za mojím crazy štýlom a bol som zabookovaný na šesť mesiacov dopredu, takže som bol veľmi vďačný mamine a jej tajnému nočnému jedlo-baleniu.

Bohužiaľ, nemôžem prezradiť meno speváčky... mimochodom, je vegetariánka!

Nasmeroval som si to z letiskového terminálu výťahom na prízemie, do svojej obľúbenej kaviarne Carlos.

Tradične tam chodím pred každým odletom.

Dal som si Carlo kapučíno pred veľkým rezňovým triumfom na Eurovízii, tak som chcel nejaké to šťastie so sebou prilákať aj do Los Angeles.

Tešil som sa na Carla, vždy zarasteného a nahnevaného dvojníka Silvia Berlusconiho, ako pofajčieva so svojimi zákazníkmi a ziape cez zaparený kávomat na mladé vystrašené čašníčky.

Vyšiel som spoza rohu a Carlo ani jeho krásne vyzdobená sklenená kaviareň tam neboli.

Namiesto nich mi do očí bilo super moderné McCafé. Nábytok z Ikey, Wi-fi zóna, úžasná atmosféra milej kaviarničky bola minulosťou. Tlstá Rakúšanka s popolníkovými okuliarmi preberala objednávky s nechuťou a bez slov. Jej vychudnutá dvojička stála pri kávomate a stláčala gombík, ktorý napĺňal umelé poháriky tuctovou kávou.

Zamyslel som sa nad tým, ako ľudia po celom svete pijú rovnakú kávu na rovnakých stoličkách z Ikey... veľmi americký, rovnošatový štýl.

Keďže som dosť poverčivý, uvažoval som, či je McCafé pre mňa dobrým znamením, alebo varovaním pred katastrofou.

Zobral som si McLatte, sadol na krikľavo zelenú McIkea sedačku a pomaly popíjal McSračkovú kávu – hlavou mi pretekali myšlienky.

Kde budem v L. A. bývať? Ako dlho si budem hľadať prácu? Budem sa páčiť Amerike?

Hodina pred odletom prefičala veľmi rýchlo, až príliš rýchlo.

Zrazu som bol usadený v plnom lietadle spoločnosti Virgin Atlantic na svojom sedadle 58A, pri okne.

Vybavil som si posledné uplakané telefonáty s maminou, so sestrou, s neterkou a so synovcom. Veľa ľudí mi bude chýbať.

Robi nezavolal a ani ja jemu.

Veľmi som chcel počuť jeho hlas. Chcel som počuť, že všetko bude O. K.

Už nebolo kedy...

Lietadlo sa začalo hýbať. Letisko bolo zasnežené čerstvým snehom. Pilot ohlásil, že sme pripravení na odlet. Motory zmenili zvuk, nabrali sme rýchlosť, v mojom žalúdku tancovali čerti, keď sme sa odlepili od asfaltu.

Kurva! Je príliš neskoro na hodenie spiatočky...

Kapitola 2

Hollywood

Prílet do Los Angeles nebol vôbec ideálny. Americkí colníci nemali šajnu, kde je Slovensko (napriek tomu, že sa prezident Barack Obama len nedávno stretol s našou Ivetou Radičovou, ktorej určite obdivoval zbierku šálov), takže ma podozrievali a dve hodiny bombardovali otázkami, až kým si do googlu nehodili Czechoslovakia a zistili, že z jednej krajiny sú už dve. Rýchlo im to páli, chlapcom... Po útrapách mi opečiatkovali víza a vpustili do svojej „slobodnej“ krajiny.

Keď som sa konečne dostal do hotela, zatelefonoval som svojmu jedinému americkému kontaktu, ktorý som mal, stylistke, s ktorou ma v minulosti spájala práca na fashion projekte v Prahe. Ponúkla sa, že ma zasvätí do čarov a tajomstiev Los Angeles. Bohužiaľ, jej odkazová schránka mi oznámila, že Courtney bude v nadchádzajúcich mesiacov mimo USA.

Thanks, Courtney.

Zaľahol som a pretiahol si paplón cez hlavu. Nespal som takmer dva dni.

O týždeň som si našiel bývanie v Los Angeles.

Zložil som si kufre na vyleštené parkety. Realitný maklér mi odovzdal hŕstku kľúčov, rutinne sa poďakoval a potriasol mi rukou. Bol som v svojom prvom hollywoodskom apartmáne. Cez otvorené okná sa prebíjala sladká vôňa ruží a eukalyptu. Dve tenké vysoké palmy sa vypínali z dvora k mojim oknám, vánok si ich pohadzoval z jednej strany na druhú. Vykročil som na malý útulný balkón. Skvelý výhľad, dovidel som na historický Roosevelt hotel, preslávený vďaka Marilyn Monroe, a na druhej strane na legendárne nahrávacie štúdiá Capital Records.

Hlavne som mal kde bývať.

Apartmán nebol príliš veľký a nebol v kopcoch Hollywoodu – Hollywood Hills (kde žijú celebrity), ale bol dosť blízko a bol môj!

Vybaľovanie mi netrvalo dlho, tak som sa šiel von poobzerať, kde to vlastne bývam.

Bytík bol v tichej ulici Grace Avenue, tri minúty ďalej sa ticho vystriedalo s hlukom slávneho Hollywood Boulevard.

Je turistickým centrom Hollywoodu a lemovaný hviezdnym Chodníkom slávy. Na konci Whitley Avenue som zazrel prvú hviezdu, niesla meno môjho obľúbenca Harrisona Forda. Dodnes milujem Indiana Jonesa.

Že by dobré znamenie?

Chodník slávy pozostáva z vyše 2 400 päťcípových, mramorovo-bronzových hviezd. Prechádzal som sa po nich niekoľko hodín a všímal si mená. Každých pár krokov bol niekto veľmi známy. Smiešne pôsobila hviezda Michaela Jacksona, osadená pred supermarketom, a Marilyn Monroe pred McDonaldom. Na jej hviezde sa dokonca parila čerstvá kopa psieho hovna. Fakt okúzľujúce.

Hollywood Boulevard je plný protipólov. Dlhé luxusné limuzíny jazdia pomedzi preplnenými, špinavými autobusmi.

V nákupnom centre Hollywood & Highland nájdete množstvo značkových obchodov, ale pred ním chudobných pouličných umelcov, ktorí miesto bubnov hrajú na starých umelých kýbľoch, taktiež stánky, ktoré vnucujú turistom hollywoodske suveníry Made in China. Neskutočným faktom je, že toto nákupné centrum je miestom, kde sa každoročne udeľujú Oscary.

Pred odovzdávaním Academy Awards sú turisti, pouliční umelci, psie sračky... zázračne vygumovaní z okolia, obchoďák je nablýskaný a cesty uzavreté. Ulicou sa tiahnu nádherné červené megazávesy, exotické kvetiny a sošky zlatých Oscarov vo všetkých možných veľkostiach. Ulica nie je ulicou, ale jedným veľkým červeným kobercom. Prekvapivé je miesto, kde sa filmové hviezdy fotia na koberci pred vstupom do sály, je to bočný vchod do obchoďáku.

Hneď vedľa je Grauman’s Chinese Theatre. Postavili ho v roku 1927, čo je pre Američanov niečo ako Koloseum pre Rimanov. Nie je to len hocijaké divadlo. Pred ním sa rozprestiera námestíčko s odtlačkami nôh, rúk a podpismi slávnych filmových hviezd, od čias nemých filmov až po hercov z Harryho Pottera. Je miestom, kde filmové štúdiá predstavujú svetu nové filmy.

Dlho som si strkal ruky do odtlačkov známych hviezd. Arnold Schwarzenegger ich má veľmi malé, dokonca menšie ako Cher. Moje skvele zapadli do odtlačkov Dannyho DeVita. Proste máme krátke prsty.

Súčasťou tejto hollywoodskej džungle sú rôzni divní a diví ľudkovia, ktorých by som zaradil do niekoľkých kategórií.

1.) Turisti. Príliš veľa turistov. Ráno ešte pohoda, ale poobede sú chodníky neprejazdné. Hlavne veľký pozor na čínskych turistov. Ak sa zamotáte do ich skupinky, máte fakt smolu. Pošliapu po vás, postrkajú a nezájem! Hlavne tie milo vyzerajúce čínske dámy s kvetinkovými klobúčikmi. Dobre viem, ako dokáže komunizmus urobiť z človeka tvrďasa.

2.) Predajcovia lístkov na minibusovú obhliadku obydlí filmových hviezd. Každých päť metrov vám zúfalý chlapík násilne strká lístky do ksichtu. Títo chlapíci (a zopár hrozivých mohutných žien) sú odporní a agresívni, hlavne keď poviete, že ste domáci, myslia si, že klamete a agresivitu ešte vystupňujú.

Prehliadka domov celebrít? Do ich obydlí sa nedostanete, ani len k bráne. Okolo nich len prefrčíte...

Je to také veľmi drahé prevezenie sa turistickým autobusom za 50 dolárov.

Bývam tu a tie domy si môžem vyhľadať aj sám, ak budem mať chuť.

3.) Ľudia oblečení ako filmové hviezdy a hrdinovia z filmov. Títo týpkovia sú vyhladovaní herci, ktorým to vo filme veľmi nevyšlo alebo len začínajú. Prežívajú na tringeltoch, ktoré zarobia od turistov za pózovanie na Chodníku slávy. Väčšina kostýmov je hrozná, ale vďaka Rusom a Číňanom nie sú na tom až tak zle. Tí s radosťou zaplatia za fotku so Spidermanom, aj keď je to už pán v rokoch s ovisnutým zadkom, v očividne po domácky vyrobenom, vyťahanom kostýme. O pár metrov ďalej som zhliadol Supermana. Asi päťdesiatročný chlap s vlasmi zafarbenými načierno tam postával s Wonderwoman.

Nebol som si istý, či to bola jeho frajerka, alebo manželka, pokojne to mohla byť jeho mama, vyzerala o dosť staršie.

Zazrel som aj Charlieho Chaplina, Jacka Sparowa z Pirátov Karibiku, Alicu z krajiny zázrakov, malého chlapíka (mohla to byť aj žena) v maske z hororu Bábiky, Micky a Minnie Mousa, Marilyn Monroe... Dokonca tam bola aj Lady GaGa, no nie som si istý, či to nebola len vyslovene škaredá baba, čakajúca na autobus.

Pohádal som sa s Catwoman, keď som si ju fotil mobilom. Trochu moletná černoška natrieskaná v nylónových leginách a čiernej mačacej maske, ktorej sa veľmi nechcelo pózovať v 30-stupňových horúčavách.

„Hej, ty! Daj dolár!“ začala kričať a odsotila francúzsku turistku bokom, aby sa ku mne dostala.

Prehľadal som si rýchlo vrecká, ale našiel som iba 25 centov (asi 6 korún). Samozrejme, nasrala sa a kázala mi zmazať fotku.

„Mala by si si vyvesiť tabuľu,“ zvýšil som hlas, „nie je toto náhodou slobodná krajina?“ Ďalšia, ešte tlstejšia Catwoman sa rútila mojím smerom s plnými ústami nedožutého Big Macu.

„Máš problém?“

„Áno,“ odpovedal som podráždene.

„Nie ty!“ zahučala na prekvapeného Nóra a podišla ku mne bližšie. Jej tmavohnedé nažhavené oči takmer vyskakovali z masky.

„My fungujeme na tringeltoch, krásavec. Makaj, daj jej dolár a jeden mne,“ takmer stratila hlas.

„Prečo by som mal dať tebe?“ spýtal som sa riadne napálený.

„Lebo si debil!“ vyprskla s hamburgerovým pachom.

Ironicky som sa uškrnul, vytiahol mobil a odfotil ich obe ešte raz. Neviem, ako by to celé dopadlo, keby ich nevyrušil príchod dvoch opálených kočiek v sexi červených plavkách.

„Skurvené šľapky z Baywatchu!“ zamrmlala Catwoman.

Dav ľudí sa presunul k novým atrakciám a ich dekolty sa rýchlosťou blesku plnili dolárovkami.

V tom okamihu som poľutoval obidve Catwomen, išlo im o prežitie. Doprial by som im krajší život.

4.) Bezdomovci. V spoločnosti nastylovaných celebrít a zúfalcov snažiacich sa preraziť v Hollywoode vyslovene cítiť ich prítomnosť. Tí najchudobnejší a najbohatší idú ruka v ruke všade, kde sa človek pohne.

Dôvodom, prečo sú ulice v L. A. plné bezdomovcov viac ako kdekoľvek inde, je počasie. V New Yorku by zamrzli v ukrutných teplotách. Tam sú politici donútení, aby im množstvo nájdených zamrznutých ľudí v podchodoch, vo vstupoch do luxusných apartmánov... nekazilo titulky v novinách. Teplota sa v slnečnej Kalifornii nikdy neblíži k mínusovým hodnotám, preto je ich prístup taký, aký je. Keď im nie je zima, tak čo? Nezamrznú.

Bezdomovci v Hollywoode sú ako postavičky z Chodníka slávy, len bez kostýmov, tringeltov a bez strechy nad hlavou.

V priebehu hodiny som si všimol staršiu dámu v dlhých špinavých šatách. Spala na roztrhanej deke popri veľkej križovatke. Jej jediným majetkom bol starý zelený hrebeň a malé na polovicu rozbité zrkadlo, ktoré trčali z deravého vrecka. Všetci ju ignorovali. Topánky okoloidúcich len tak-tak míňali jej popraskanú, spálenú tvár.

Ďalší chlapík ležiaci pri smetisku bezdôvodne pokrikoval. Nemal ruky, len kýptiky a dotrhané oblečenie. Neskôr som ho videl, keď bol upokojený, skladal malú komplikovanú stavebnicu. S ľahkosťou sa pohrával so skrutkami a závitmi, všetko bez pomoci rúk.

Premýšľal som o tom, že ich životy nemohli byť vždy také kruté. Prišli do Hollywoodu s nádejou, so snom. Vedel som, že okrem turistov a bezdomovcov majú ľudia v L. A. jediný cieľ, stať sa slávnymi. Zúfalci v crazy outfitoch, ďalší vyspevovali po uliciach najhlasnejšie, ako vedeli, mladá baba vystrojená na aerobik si zgustla na pozornosti kamier japonských turistov. Každý sa snažil na seba upútať pozornosť...

Pri súmraku som sa vracal späť do svojho, po tom, čo som videl, ešte hodnotnejšieho apartmánu, a bol som rozhodnutý.

Mne sa to podarí, budem jedným z tých, ktorým to v Hollywoode vyjde! Mne sa môj sen splní!

Ale ako?

Kde začať?

To som ešte nevedel, že zakrátko stretnem dvoch ľudí, ktorí mi zmenia život...

Kapitola 3

Derek & Hillary

Prvých pár dní som sa cítil v L. A. dosť osamelo. Mal som perfektný apartmán, ale nemal som koho doň pozvať na večeru alebo šálku kávy. Zvonil som aj susedom, ktorých apartmány boli v mojom dvore. Nikto sa neozýval.

Každé ráno som sa prechádzal tichými ulicami môjho susedstva. Nevedel som o tom, aké môžu byť rána v L. A. studené a zamračené asi do deviatej, desiatej hodiny, pokiaľ sa slnko neprebije von. Jediný, kto sa v mojich ranných hodinách prechádzal, boli týpkovia, čo venčili cudzie psy. Tým sa baviť nechcelo. Väčšinou boli započúvaní do MP3 alebo zarozprávaní do iPhonov. Dokonca ich psy sa správali priateľskejšie. Zakývali mi chvostíkmi, oblízali nos a už ich ťahali ďalej, tváriac sa, že neexistujem.

Vo vedľajšej ulici rástol velikánsky stromisko, z ktorého viseli stovky avokád.

Rutinne som chodil na Hollywood Boulevard (cestou si dal čerstvé avokádo) a kúpil si Hollywood Reporter, časopis o dianí vo filmovom biznise. Vrátil sa domov, urobil si kávu a započúval sa do hluku áut prebúdzajúceho sa L. A. Po pár dňoch tohto stereotypu, pitia vlastnej Popradskej kávy a premýšľaní o tom, čo Robi porába, som sa rozhodol ísť medzi ľudí, do kaviarne.

V Amerike (zvyšok sveta ju v tomto dobieha) nie je coolové piť vlastnú kávu, urobenú doma, zaliatu vlastnou vriacou vodou. Musíte ísť do kaviarne a minúť majland na niečo, čo vyzerá ako malý kýbeľ plný sirupu, dažďovej vody a šľahačky.

Rozhodol som sa pre Starbucks v Hollywood & Highland. Je tam pekná terasa, milé prostredie a internet zadarmo. Vzal som si notebook, aspoň skypnem mamine do Nitry a ukážem jej trochu Hollywoodu.

Bol som tam asi desať minút, keď prišli dvaja chlapíci so psami. Vyzerali ako päťdesiatnici vypľutí z postele, oblečení vo vyťahaných šortkách a dotrhaných tričkách. Psy mali rovnaké, zelené štrikované svetre ako dvojičky. Spýtali sa ma, či sú kreslá pri mne voľné. Prikývol som. Upravenejší chlapík sa usadil, ten druhý strašiak šiel kúpiť kávu. Krásny, veľký ryšavý psík podišiel ku mne a vložil ňufák do mojej ruky. Začal som sa baviť s jeho majiteľom.

„Volá sa Amber (jantár). Je z útulku.“

Druhá sa volala Ginger (ryšaňa), bola vychudnutá, krásne biela s ryšavými škvrnami.

„Sú sestry. Mám ich z New Yorku. Žil som tam.“

„Hej, hádaj, koľko majú rokov,“ zahučal strašiak z druhej strany terasy. Niesol dve kávy a mlieko pre psy.

Tipoval som šesť rokov.

„Majú desať,“ tešil sa z môjho o dosť podsadeného tipu.

„Veľmi sa o ne starám. Nie sú krásne... nie sú?“

Nestihol som odpovedať, zazvonil mu iPhone. Vytiahol ho z vrecka a ziapal doň niečo o upchatom záchode. Amber sa ku mne vrátila, smutne zazrela a uložila sa mi na kolená.

„Miluje ľudí,“ ozval sa milší chlapík.

„Ahoj, volám sa Ján.“

On sa predstavil ako Derek. Starší, ktorému sa červenala tvár z kričania, bol Hillary. Čudné meno pre chlapa, myslel som si.

„Ján?“ opýtal sa Hillary ešte stále na mobile.

„Si z Európy?“

„Áno, zo Slovenska.“

„To je kde? V Rusku?“

„Nie, no takmer si sa trafil,“ zavtipkoval som.

Všetci vrátane psov na mňa vyvalene čumeli. Chvalabohu, Hillary mal iné na rozume.

„Nezaujíma ma, kto sa vysral! Oprav to,“ a šľahol mobil na stôl.

„Hillary žil v Paríži. Je to blízko Slovenska?“ spýtal sa Derek.

Nevedel som, čo na to odpovedať. S americkou ignoranciou a aroganciou som sa stretával každý deň.

Hillary vytáčal čísla všetkých, čo podozrieval z upchatia záchodu. Chcel, aby mu preplatili peniaze za odblokovanie.

Čo tu títo dvaja robia vo štvrtok ráno o jedenástej? Pracujú? Možno pre kanalizácie alebo mestské služby, to by objasnilo ten čudný telefonát a ich spôsob obliekania.

Hillary ma predpehol:

„Čím sa živíš?“

„Som stylista.“

„Poznáme veľa slávnych ľudí,“ hrdo vyhlásil.

„Poznáš Veronicu Madison?“

„Samozrejme,“ je jednou z najznámejších amerických herečiek. Hráva hlavne v komédiách.

„Tu máš,“ strčil mi zvoniaci mobil k uchu.

„To je ona, Veronica Madison!“

Myslel som, že srandoval. V tom som počul jej nepomýliteľný hlas na odkazovači.

„Neboj, nikdy nezdvíha,“ povedal Derek a pokračoval.

„Býva vedľa nás, sme susedia.“

„Zdvíha a nie sme len susedia, ale kamaráti sa s nami,“ hádal sa Hillary. Znovu mu zvonil mobil.

„Je to jasné, tvoj brat to urobil!“

„Čo urobil?“ nechápal Derek.

„To hovno... On chodí na záchod v bare, je žgrlavý sa vysrať doma, aby nemíňal papier!“

„Ako môžu vedieť, že to bol on?“

„Veľmi jednoducho, on jediný jedol kukuricu na večeru, mám ti to viac rozobrať?“

Derek sa cítil trápne.

„Tvoj brat zaplatí 400 dolárov za odblokovanie záchoda,“ vyhlásil vytešene, akoby vyhral v lotérii.

Derek dočítal noviny. Ja som sa ešte dohral so psami a za pár minút sme boli všetci na odchode. Hillary sa ma spýtal, či chcem ísť ich skratkou. Vyšlo najavo, že sme boli susedia. Oni bývali na hornom konci mojej ulice, na tom bohatom konci – Hollywood Hills. Stáli tam niekoľkomiliónové vily za stráženými bránami.

„Kód je dva, jeden, tri,“ Hillary sa poobzeral, či ho niekto nesleduje. Po dvoch kávach sa triasol ako osika, zuby mal neskutočne biele a rovné, takmer sa mu nezmestili do úst, boli príliš veľké, také konské.

Vyšli sme po schodoch, boli tam ešte väčšie vily a už vážne neprirodzene drahé. Boli v štýle francúzskych palácov, mexických haciend a španielskych víl. Niektoré boli futuristické zo skla, z tmavého dreva a vyblýskaného mramoru. Ďalšie boli napodobneninami palácov starého Ríma.

Jedinou vecou v L. A., ktorá nie je kópiou niečoho iného, sú palmy. Sú ich tisíce. Sú všade. Pri cestách, v parkoch, na plážach...

Originalita je jednou z vlastností, ktorou Američania nedisponujú.

Hillary vedel všetko o svojich susedoch. Kto, kde a kedy žil, presnú cenu, za akú kúpil dom... Ukázal na dom, ktorý patril Grace Kelly, Ronaldovi Reaganovi (predtým, ako sa stal prezidentom USA), Robertovi Downeymu Juniorovi...

Ďalšie schody nás previedli na druhú stranu kopca..

„Tu bývala Paris Hilton,“ rozprával s tvárou nalepenou na bráne.

„Nedá sa dobre odfotiť. Ver mi, skúšal som,“ ťahal ma k ďalším domom celebrít a pokračoval ako z čítačky.

„Herec z CSI Miami, herečka z CSI New York, PR Ashtona Kutchera, herečka z Cougar Town a za tým obrovským plotom býva Veronica Madison.“

Došlo mi, že som si vybral skvelú štvrť na bývanie. Vyhral som jackpot. Asi by som sa mal s týmito čudákmi lepšie spoznať. Pristavili sme sa pri ďalšej velikánskej bráne. Derek zadal kód. Pomaly sa otvárala. Čistá sivá cesta sa tiahla nahor popri štyroch domoch. Cítil som sa ako na Wisteria lane zo Zúfalých manželiek. Nikto nebol na ulici, žiadne autá, len šum vysokých paliem. Derek a Hillary v roztrhaných, vyťahaných handrách vyzerali maximálne mimo v nádhernom luxuse.

Konečne sme sa dostali k ich veľkému domu. Bol biely s modrými okenicami.

„Tento je náš. Ideš dnu?“

Po celý čas som sa nespýtal na ich vzťah, ale mal som tušáka, že tvoria pár, aj keď vyzerali dosť hetero. Neboli vytočení ani zoženštelí (nie všetci gayovia sú), ale mohli byť len kamaráti. Neflirtovali so mnou...

Amber sa pred domom vysrala na kozmeticky upravenom trávniku. Hillary zbledol.

„Amber, prečo vždy serieš na našej tráve? Bola veľmi drahá. Vypestovali ju v Japonsku, v kopcoch svätého lesa,“ vysvetľoval jej Derek. Mne pripadala obyčajná ako každá normálna tráva.

„Vyšla na 500 dolárov za štvorcový meter, Amber!“ hrešil ju Hillary.

Ukončila potrebu a vyzerala zahanbená po tom predslove.

Zatiaľ čo Derek čistil po psoch, Hillary mi vysvetľoval, prečo musia mať trávu zo svätého lesa.

„Náš záhradník nám poradil, že tým pridáme nášmu domu na hodnote.“

V hlave som si prepočítaval, koľko ich ten špás vyšiel. Približne pätnásť štvorcových metrov. Preboha! Oni zaplatili za kúsok trávy pred domom sedem a pol tisíca dolárov (163-tisíc starých, dobrých slovenských korún)!

Hillary nebol spokojný s tým, ako Derek čistil hnedú škvrnu na tráve, tak zavolal záhradníkovi, aby to prišiel vyčistiť hadicou.

„Stopäťdesiat dolárov je v riti,“ sťažoval sa.

Osobne by som na to kydol vedro vody a 150 dolárov radšej minul na nové dieselky. Mal som chuť zavtipkovať, že im to za tie peniaze urobím, ale už som vedel, že nemajú až taký zmysel pre humor.

Za ďalšou menšou bránkou bolo malé nádvorie s fontánou, ktoré viedlo do veľkej presklenej obývačky spojenej s kuchyňou. Previedli ma po všetkých izbách. Boli neskutočne luxusné, ale nie veľmi útulné. Zboku obývačky viedli dvere na terasu k bazénu. Na jednej strane levia hlava, z ktorej sa dopúšťal, a na opačnej trysky oblúkovito striekali cez bazén.

Vedľa bol vonkajší bar s vysokými béžovými stoličkami a chladničkou. O dva schody nižšie hučalo jacuzzi.

Záhrada vyčnievala nad Hollywood Hills, smerom na legendárny Hollywood Bowl. V nižšej záhrade ponad cestu mali taliansku fontánu. Z kopca za domom bolo vidieť preslávený veľký nápis HOLLYWOOD.

Pri pohľade naň mi naskočili zimomriavky.

Hillary nepochopil a vysvetľoval:

„To je slávny znak Hollywoodu.“ Akože som debil.

Vošli sme späť do obývačky, ktorá je múzeom drahého gýču a nevkusného nábytku, ktorý sa k sebe štýlovo nehodí. Art déco sekretár – 10 000 dolárov, jedálenský stôl vo viktoriánskom štýle – 6 000 dolárov. Dve tritisícdolárové, super moderné stoličky pod sedemnásťtisícovými, akoby pre kostol vyrobenými oknami. V nich mali zobrazené postavy svojich hrdinov. Oprah Winfrey – za štíhlych čias, a inteligentne vyzerajúceho Georgea Busha. Samo o sebe to nedávalo zmysel.

Stredobodom izby bol kozub z roku 1950 – 12 000 dolárov. Používať ho nemohli. V Kalifornii platí zákon, ktorý zakazuje používanie otvoreného ohňa ako prevencia pred lesnými požiarmi a veľkým suchom.

Derek sa vyžíval v tom, aké bolo všetko drahé.

Steny boli biele, viselo na nich množstvo šialene farebných obrazov.

„Nie sú úžasné?“

Skoro mi zabehlo. Práve som hľadel na jeden z nich, červená škvrna s hnedou bodkou v rohu.

„Poznáš seriál Where The Good Stuff Happens?“

„Nie. Nepoznám.“

„Dávajú ho naobed, je veľmi populárny,“ vysvetľoval Derek

„Nemám televízor.“

Obidvaja na mňa zazreli, akoby som povedal, že nemám v byte záchod a šťať chodím do kvetináča.

„Umelec, ktorý namaľoval naše obrazy, sa volá Tim Chambers, hrá v tom seriáli. Za každý sme dali 4 000 dolárov. Máme ich desať.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Mrcha Hollywood

Správa

Venovanie

Odchod

Hollywood

Derek & Hillary