(ukázka)

Sisters of Treason

Text copyright © Elizabeth Fremantle, 2014

Translation © Ina Leckie, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN mobi 978-80-7462-816-0

ISBN epub 978-80-7462-804-7

Pro Raphaela a Alici

PROLOG

Únor 1554

Tower, Londýn

LEVINA

Frances se třásla. Levina ji pevně přitiskla k sobě. Ledový vítr svištěl holými větvemi stromů, lomcoval oběma ženám lemy šatů a zvedal jim kápě, takže se jim stužky pod bradou zařezávaly do kůže. Zimní obloha připomínala skvrnitými šedými odstíny vnitřek ústřice a na jejím pozadí se temně rýsovala silueta Toweru. Kolem popraviště postával hlouček lidí a všichni si mnuli prokřehlé ruce, přešlapovali a podupávali. Dva pacholci tudy právě táhli nevelkou káru, ale Levina si jich moc nevšímala, oči upírala k jednomu z oken v budově na protější straně nádvoří. Zdálo se jí, že tam zahlédla nějakou postavu.

„Bože milosrdný!“ vydechla Frances a zakryla si rukou ústa. „To je Guildford.“

Levina se otočila a hned jí to bylo jasné. Na káře ležela zkrvavená hromádka – ano, spíš hromádka než tělo – Guildforda Dudleyho. Frances zalapala po dechu. Tvář jako by jí někdo přemaloval, ne na bílo, jak by člověk čekal, ale spíš na zelenošedo. Levina ji popadla za útlá ramena, otočila obličejem k sobě a hleděla jí přímo do očí. „Dýchejte zhluboka, Frances, zhluboka.“ Sama to začala dělat také. Třeba mě Frances aspoň mimoděk začne napodobovat. Ostatně sama to potřebuji taky. Absolutně si nedokážu představit, jaké to je, když se matka musí dívat, jak jde její sedmnáctiletá dcera na smrt, a nemůže proti tomu zhola nic udělat.

„Pořád nechápu, proč nám Marie –,“ Frances se zarazila a pak se opravila, „– proč nám královna nedovolí, abychom ji navštívily… abychom se s ní rozloučily.“ Oči měla podlité krví.

„Je tak krutá ze strachu,“ řekla Levina. „Bojí se, vidí ve všem nějaké spiknutí, dokonce i mezi matkou a odsouzenou dcerou.“ Sklonila se maličko a svému chrtovi přejela prsty po zježeném hřbetu. Vzápětí ucítila přes sukně uklidňující dotek jeho čumáku.

Není to ještě ani celý rok, co jsem malovala Janu Greyovou s odznaky královské moci. Fascinoval mě její pohled, pohled tmavých očí, posazených daleko od sebe, s jasnějšími skvrnkami zářivě hnědé, i její vznešená šíje a jemné ruce. Všechno dohromady to působilo dojmem velké síly ducha a současně křehkosti. No, „malovala“ – to ani není ten správný výraz, vždyť jsem sotva stačila udělat pár přípravných skic uhlem, než Marie I. Tudorovna dorazila do Londýna se svým vojskem a vyrvala královské žezlo z rukou své mladší sestřenice, která si dnes na tohle popraviště přijde pro smrt. A byla to její vlastní matka, tady Frances Greyová, která mi pomohla rozlámat ten malířský rám i s kartonem a hodit jej do ohně v krbu. Kola osudu se v Anglii poslední dobou točí dost překotně.

Levina přes rameno zahlédla, jak přichází skupinka katolických kněží. Byl mezi nimi i Bonner, biskup londýnský, s tučnými lesklými tvářemi, jako nějaké nechutně přerostlé nemluvně. Toho dobře znám z naší farnosti: říká se o něm, že jeho brutalita nezná mezí. Pohrdlivý úsměv jako by měl nalepený na obličeji. Těší se, že uvidí, jak ta dívenka přijde o hlavu – je to pro něj určitě triumf. Nejraději bych mu takovou vyťala, až by mu ten úšklebek odletěl! Úplně živě vidím, jak by mu na tváři vyskočil rudý otisk, a cítím, že by mě z toho příjemně hřála celá dlaň.

„Jde za námi Bonner,“ pošeptala Levina Frances. „Neohlížejte se, prosím. Kdyby si všiml, že se po něm díváte, mohl by se vás pokusit pozdravit.“

Frances přikývla a polkla, a Levina ji raději vedla stranou od kněžských kuten, aby tolik nehrozilo nebezpečí, že se s nimi budou muset bavit. Moc lidí tu jinak nebylo, nenašlo se mnoho těch, kteří by chtěli přihlížet, jak umírá dívka, jež několik dní třímala anglické žezlo. Tedy rozhodně těch lidí nebyly stovky, jako když šla na popravu Anna Boleynová – ta, jejíž smrt odstartovala módní vlnu stínání hlav královnám. Dnes tu nebude nikdo povykovat, všichni už se moc bojí, s výjimkou Bonnera a jeho lidí, a dokonce ani ti nejsou tak zabednění, aby svou radost dávali nějak přehnaně najevo. Levina se zamyslela nad tím, jak by asi namalovala královnu v této chvíli. Královna je nyní v paláci jistě pohromadě se svými nejbližšími dámami, a pravděpodobně teď budou na modlitbách. Avšak v mé mysli je sama v rozlehlém společenském sále a zrovna jí oznámili, že na její příkaz byla právě zavražděna jedna z jejích nejmilejších sestřenic. A královnin výraz nevyjadřuje potlačovanou vítězoslávu jako Bonnerův, ani strach, i když by měl, vždyť je to koneckonců sotva pár dní, co se vojsko vzbouřenců sice neúspěšně, ale přece jen pokusilo svrhnout ji samotnou a dosadit na trůn její sestru Alžbětu – ne, její strnulý obličej připomíná spíš prázdný list nového pergamenu, oči mrtvé, strnulé, a člověka při pohledu na ni hned napadne, že skutečné vraždění teprve začíná.

„Je to všechno dílo jejího otce,“ zamumlala Frances. „Nemůžu se ubránit, abych mu to nekladla za vinu…, těm jeho nekontrolovatelným ambicím.“ Přímo ta slova odplivovala, jako by to bylo zkažené sousto. Levina sjela pohledem zase k tomu oknu ve věži a přemýšlela, že ta postava tam je možná právě Henry Grey, manžel Frances a Janin otec, kterého také čeká trest pro zrádce. Kára mezitím zastavila vedle nižší budovy opodál. Jeden z tahounů se pustil do řeči s kýmsi známým, klábosil, jako by si chtěl jen tak ukrátit čas, jako by ani nevezl mrtvolu mladého chlapce rozsekanou na kusy. „Je to všechno jen domeček z karet, Vinko, jen domeček z karet.“

„Nechte toho, Frances,“ položila jí přítelkyně paži kolem ramen. „Jinak vás to připraví o rozum.“

„A co královna? Kde je to její milosrdenství? Vždyť jsme její blízcí příbuzní. Elle est ma première cousine, on était presque élevée ensemble.“

Levina neodpověděla, jen ji objala pevněji. Frances často zapomíná, že francouzsky moc nerozumím. Nikdy jsem se jí neptala, proč vždycky upřednostňovala tuhle řeč, když je do morku kostí Angličanka, dokonce přesto, že už ani u dvora není příliš v módě. Asi to má něco společného s její tudorovskou matkou, která byla vdovou po francouzském králi.

Přicházel k nim nějaký člověk, kápě mu ve větru divoce vlála, takže vypadal tak trochu jako netopýr. Zastavil se před oběma ženami a zdvořile se uklonil, smekl čapku a mačkal ji v rukou.

„Mylady,“ řekl a srazil paty. „Sir John Brydges, velitel Toweru.“

Je v něm určitá strohost, není divu, pomyslela si Levina, ale vzápětí promluvil ten muž dost neformálně: „Hluboce s vámi soucítím, má paní. Má žena a já…,“ odmlčel se, hlas se mu maličko zachvěl: „Velmi jsme si vaši dceru v uplynulých měsících oblíbili. Je to báječná, pozoruhodná dívka.“

Frances vypadala, jako by se topila. Nebyla schopná odpovědi, jen vzala jeho ruku do dlaní a přikývla.

„Přivedou ji teď sem dolů.“ Velitelův hlas se proměnil v sotva slyšitelný šepot. „Mohu vám dopřát chvilku s ní. S vaším manželem se odmítla setkat, než ho –,“ chtěl říct „popravili“, ale včas to slovo taktně spolkl. „Ale ptala se po vás.“

„Pusťte mě k ní,“ vysoukala ze sebe Frances.

„Musím vás požádat o co největší rozvahu a opatrnost. Nechceme přitahovat pozornost.“ Bylo jasné, že má na mysli Bonnera a tu smečku katolických dravců. „Já teď odejdu. Vy mě budete následovat až za chvíli. Jděte zadním vchodem, támhle.“ Mávl rukou k nevelkému přístavku pod zvonicí. „Budeme tam na vás čekat.“

Otočil se a odešel. Obě ženy se po chvíli vydaly za ním, aby to vypadalo, že jen hledají nějaké závětří. Vstup do přístavku byl nizoučký a obě musely sklonit hlavu. Pak za sebou zavřely a octly se tak v hustém šeru. Nějakou chvíli trvalo, než si jejich oči přivykly a začaly ten prostor vnímat. Naproti nim byly další dveře. Měly bychom jít dál? napadlo Levinu, musím být iniciativní sama, protože Frances zjevně není schopná vůbec ničeho. Vykročila tedy, ale vtom dveře zaskřípěly a dovnitř nahlédl Brydges. Pak otevřel dokořán a vedle něj stála Jana, celá v černém, v drobných bělostných rukou svírala několik knih. Usmívala se, řekla jen „Maman!“, jako by byl docela obyčejný všední den.

„Chérie!“ zvolala Frances a padly si do náručí. „Ma petite chérie, ma petite chérie,“ opakovala jí matka stále dokola. Francouzština dodávala té chvíli ještě dramatičtější dojem, Levina si připadala, jako by sledovala scénu z divadelní hry. A taky si uvědomila, že Jana působí dospělejším dojmem než Frances, že je vyrovnaná, klidná a neuvěřitelně se ovládá.

Levina ustoupila stranou a trochu se odvrátila, z ohleduplnosti, i když ji ty dvě stejně sotva vnímaly.

„Je mi to líto, chérie…, mně je to tak strašlivě líto.“

„Já vím, Maman.“ Jana se vymanila z matčina objetí, aby přece jen nepodlehla citům, narovnala ramena a uhladila si šaty. „Ne vous inquiétez pas. Bůh si mě k tomu vyvolil. Odcházím k Němu dobrovolně, jako vyslankyně nové víry.“

Ta dívenka, kterou jsem před pár měsíci začínala malovat, je pryč, užasla Levina. Tohle je skutečná žena, důstojná, vzpřímená, klidná. Napadlo ji, že Jana by byla mnohem lepší a moudřejší královna, než kdy bude Marie Tudorovna. Kdyby lidé viděli Janu takovou, jaká je nyní, nikdy by nikoho nenapadlo táhnout proti ní s armádou a dosadit na trůn její katolickou sestřenici.

„Kdybych tak měla aspoň špetku tvé kuráže,“ vydechla Frances.

„Už je čas, Maman,“ řekla Jana, když se předtím podívala po Brydgesovi a ten přikývl. Pak podala matce jednu z těch knih a zašeptala: „Uvnitř je dopis pro vás a ještě jeden pro Kateřinu – ten jsem napsala přímo na stránky, protože ona by ho jinak ztratila –, má sestra si nikdy neuměla věci ohlídat.“ Zasmála se tomu tiše a ten zvuk dokonce vyvolal cosi vzdáleně podobného úsměvu i na tváři Frances, a obě si v té chvíli byly tak podobné, že se musela pousmát i Levina. Janin smích však utichl stejně rychle, jako se ozval, a ona dodala: „Ochraňujte Kateřinu, Maman. Bojím se, že to pro ni bude velmi těžké.“

Levina si při těch slovech s hrůzou uvědomila, že Janina mladší sestra se nyní nevyhnutelně stane novým terčem reformistických spiknutí – někdo se určitě bude pokoušet svrhnout katoličku Marii a posadit na trůn někoho z lidí své víry. Je to jako řádka kostek domina, co se skládají tak, aby padaly jedna za druhou.

„A Marie? Co jí mám vzkázat?“ To Frances mluvila o své nejmladší dceři.

„Marie je moudrá dost. Ta žádnou radu nepotřebuje,“ konstatovala Jana a pohnula svou útlou dlaní podobně, jako když ptáček mávne svými křidélky, a zmizela za dveřmi. Frances svírala knihu a druhou rukou se musela opřít o zeď, aby se udržela na nohou.

„Pojďte,“ vybídla ji Levina, vzala ji jemně za paži a vedla ji ven, zpátky do větru a k popravišti, kde mezitím přibylo jen pár dalších lidí, ještě stále by se to nedalo nazvat davem. Pak se objevil na dřevěné platformě Brydges s popelavou tváří, za ním ten katolický kněz, jemuž se nepodařilo obrátit Janu na svou víru, oba se sklopenýma očima. A za nimi ona, statečná a hrdá, v rukou otevřený žaltář, rty se jí pohybovaly v neslyšné modlitbě, doprovázená dvěma svými dámami, které jen stěží zadržovaly slzy. Ten výjev se Levině vryl do paměti: ostře černá barva Janina šatu kontrastující s neurčitým šedohnědým zdivem Toweru, to, jak vítr všechno rozevlává, jako by to chtělo odletět, ty dámy na pokraji pláče a v barevném šatu, který v té situaci působil strašně křiklavě, bledost Brydgesova obličeje, i výraz velebného, téměř slavnostního poklidu v Janině tváři. Tuhle scénu musím namalovat. Poryv větru v tom okamžiku ulomil větev z nedalekého stromu a ta se s rachotem zřítila na zem tak blízko Bonnera a jeho nohsledů, že celá jejich skupinka leknutím uskočila. To by mě zajímalo, kolik lidí tady teď zalitovalo, že ta větev nespadla o kousek dál.

Jana Greyová vystoupila po několika schůdcích nahoru a stanula před diváky, aby pronesla poslední řeč. Byla tak blízko, až Levině připadalo, že by se stačilo natáhnout a dotkla by se lemu jejích šatů, ale vítr rval dívce slova přímo od úst a chvílemi bylo slyšet jen útržky. „A myji si ruce nevinné…“ Naznačila to i gestem – mnula si drobné prstíky jako pod proudem čisté vody. „Zemřu jako pravá křesťanka a vím, že nebudu spasena nikým a ničím jiným než milostí Boží.“ Lpí na své víře do posledního dechu, pomyslela si Levina. Kéž bych i já měla alespoň zlomeček té její neochvějné duchovní síly.

Jana domluvila, shodila z ramen plášť a rozvázala si čepec. Vlasy se jí nádherně rozevlály, jako by ji samy chtěly odnést do nebes. Dívka se obrátila ke katovi. Asi ji prosí o odpuštění, domýšlela se Levina, protože hlasy teď docela zanikly ve svištění větru. Viděla ale výraz ve tváři toho muže – i sám mistr popravčí je z toho zhrozený. Jediná Jana je skutečně klidná.

Vzala tmavou pásku od jedné ze svých dam, zavrtěla hlavou na znamení, že nepotřebuje pomáhat, a sama si ji uvázala přes oči. Padla na kolena a sepjala ruce k modlitbě. A pak náhle, sotva přestala pohybovat rty, byla její vyrovnanost ta tam a ona tápala a hledala popravčí špalek a nemohla jej poslepu najít. Levině to připomínalo čerstvě narozené zvířecí mládě, které má stále ještě zalepené oči a zoufale hledá máminu přívětivou náruč.

Všichni se na to dívali, ale nikdo jí nepomohl. Doslova zcepeněli hrůzou při pohledu na to mladinké děvče tápající ve světě temnoty. Nikdo ani nehlesl, a dokonce i ten vítr se najednou ztišil, jako by sama nebesa tajila dech. A Jana stále hledala špalek, ruce jí poletovaly sem a tam. Levina už to nemohla dál snést. Vyškrábala se na pódium, vzala ji za studené ruce, opravdu má ještě docela dětské ruce!, a položila je na to správné místo. Pod víčky ji pálily slzy, když sestupovala zpátky k Frances, ochromené tou úděsnou scénou.

A pak už se to odehrálo v mžiku oka, záblesk oceli a jasně rudý proud. Frances se zhroutila. Levina ji zachytila a podpírala, a rychle jí zakryla oči, když kat zvedl Janinu hlavu za vlasy do výšky, aby prokázal, že rozsudek byl vykonán. Levina nevěděla, proč se tam vlastně sama dívá, ale to, co viděla, nebyla skutečnost, byl to obraz stvořený její představivostí: na místě kata stála královna, to její prsty se zatínaly do zbrocených vlasů vlastní mladinké sestřenice, tvář měla kamennou, nevšímala si krve, která se jí rozpíjela po šatech. Nevelké shromáždění pod popravištěm mlčelo, jen vítr už zase vyl s plnou silou, jako by řval na protest.

Levina odešla stranou ke strouze na splašky a začala zvracet.

1

KRÁLOVNA MARIE

Červenec 1554,

biskupský palác ve Winchesteru

MARIE GREYOVÁ

„Seďte klidně, Marie Greyová,“ napomenula mě paní Poyntzová hlasem stejně kostnatým, jako má i prsty. „Vy se pořád tak vrtíte.“ Zaplétala mi vlasy a hrozně moc při tom utahovala stužky. Nejradši bych na ni křikla, ať už přestane, ať se mě už ani nedotkne.

„Tak,“ řekla nakonec, nasadila mi na hlavu čepec a uvázala jej pod bradou. Mám ho přes uši. Slyším v nich hukot moře, tak jako ho bývalo slyšet v té veliké mušli na Bradgate. To by mě zajímalo, jestli tam ta mušle pořád je, ale už se to nikdy nedozvím, když už nám teď Bradgate nepatří. „Magdalena vám pomůže obléci šaty.“ Pošťouchla mě k té tmavovlásce, ale ta se zamračila jako čert.

„Já jsem ještě ne –,“ ohradila se Magdalena.

„Udělejte prosím, co vám říkám,“ přerušila ji paní Poyntzová. Nemá hlas ani tak kostnatý, má ho přímo ocelově nezlomný, jako výztuž pod mými sukněmi. To děvče jen obrátilo oči v sloup a pak si vyměnilo pohled se sestřenicí Markétou sedící vedle.

Je tu všude velký nepořádek: z truhel čouhá šatstvo, na parapetech se válejí čepce, šperky ledabyle visí přes hrany stolků a víka šperkovnic, ve vzduchu se vznáší hustá přehnaná vůně snad tuctu různých parfémů. Člověk se může sotva hnout, aby hned do někoho nešťouchl, tak jsme tu namačkaní, děvčata se musejí navzájem přelézat, když si chtějí něco podat. Maman taky bydlí společně s pěti dalšími dámami, ale jejich komůrka má aspoň vlastní dveře. Ta naše takzvaná komnata, kde nás čtrnáct včera uložili ke spánku, je ve skutečnosti jen prostor na konci chodby oddělený závěsem. Paní Poyntzová celé ráno jen odháněla lokaje, kteří se pokoušeli zahlédnout některou starší dívku při oblékání.

Podala jsem šaty Magdaleně, ta je zvedla špičkami prstů do výšky a daleko od těla a s úšklebkem se zeptala: „A jak se tohle obléká?“

„Tahle část,“ začala jsem vysvětlovat a ukazovala při tom na vysoký límec, který mi šili přesně na míru, aby mi seděl, „patří takhle nahoru.“

„Na ten tvůj hrb?“ uchechtla se Magdalena.

Nesmím se rozplakat. Co by udělala má sestra Jana? Jen zůstaň klidná, Myško, řekla by mi. Nesmíš dát před nikým najevo, jak ti doopravdy je.

„Já vážně nechápu, proč chce mít královna na své svatbě zrovna takovouhle zrůdu,“ pošeptala Magdalena sestřenici Markétě, ale ne tak tiše, abych to nezaslechla.

Bála jsem se, že se nakonec přece jen rozpláču a všechno to ještě zhorším, a tak jsem si v duchu představovala Janu. Pamatuji se, jak mi jednou říkala: Bůh se rozhodl stvořit tě v určité podobě a to nemůže být jen tak bez důvodu. V Jeho očích jsi dokonalá – a v mých také. Ale já dobře vím, že dokonalá nejsem: mám na zádech hrb a páteř zkroucenou, takže vypadám, jako bych příliš dlouho visela za límec na hřebíku. A jsem malá, vypadám na pět, přestože je mi už skoro dvakrát tolik. A krom toho, víc záleží na tom, co je tady – vidím v duchu, jak si Jana tiskne pěst na srdce.

„Marie Greyová má větší právo zúčastnit se té svatby než vy,“ ozvala se Jana Dormerová, královnina oblíbená dvorní dáma. „V jejích žilách koluje ryze královská krev.“

„Ale pokřivená je jako stará bába,“ neodpustila si Magdalena komentář a začala mi neochotně zavazovat stužky.

Má sestra tu svatbu zaplatila svým životem, bylo to královnino dílo. I když už je to sto šedesát čtyři dní, co ji zabili (značím si každý den ve své modlitební knížce), nepřešla mě ještě bolest z toho, že tu s námi není – a myslím, že ani nikdy nepřejde. Připadám si jako ten strom v parku na Bradgate, co do něj udeřil blesk a on už má navždy vyhořelý vnitřek, černý a dutý.

Je to hřích, nenávidět takhle královnu – hřích, který se považuje za zradu. Ale já si nemůžu pomoct, nenávist ve mně jen kypí. Nedávej před ostatními najevo, co cítíš, řekla by mi Jana.

„Tak,“ řekla Magdalena a obrátila se ke mně zády, „hotovo.“

Utáhla všechno tak těsně, že si připadám jako holoubě nadité a sešité na rožnění.

„Přijede na svatbu i Alžběta?“ zeptala se sestřenice Markéta.

„Jistěže ne,“ odpověděla Magdalena. „Je zamčená na sto západů ve Woodstocku.“

„Chudinka,“ hlesla Jana Dormerová a rázem se rozhostilo ticho. To jsme se asi všechny zamyslely nad mou sestrou Janou a nad tím, co se může stát dívkám, které mají příliš blízko ke královskému trůnu. Alžbětin portrét dřív visel na galerii na Whitehallu, ale teď po něm zbyl na obložení jen tmavší obdélník.

Trápí mě obava, že další takovou dívkou by mohla být moje sestra Kateřina.

„Kdosi mi říkal, že Alžběta se bez stráže nemůže ani projít v parku,“ špitla Magdalena.

„Tak už dost toho tlachání,“ řekla rázně paní Poyntzová. „Kde je vaše sestra?“

„Kateřina?“ zeptala jsem se, protože jsem si nebyla jistá, ke komu mluví – tady je to samá něčí sestra.

„Máte snad ještě jinou –“ Umlkla uprostřed věty, když si uvědomila, že má druhá starší sestra je po smrti. Pak se na mě usmála, naklonila hlavu a pohladila mě po ramenou se slovy: „To jsou krásně ušité šaty, Marie. Máte v nich pěknou postavu.“ Řekla to pomalu a zpěvavě, jako kdyby mluvila s batoletem.

A já jsem přitom viděla, jak se za tím úsměvem skrývá odpor, i to, jak si otřela o sukni ruku, kterou se mě dotkla, jako by si ji chtěla očistit. Vůbec jsem jí neodpověděla, a tak nakonec poslala Janu Dormerovou, aby našla Kateřinu, která stejně nejspíš někde vyvádí něco, co by neměla.

Všimla jsem si v hromádce Kateřininých věcí Janina řeckého vydání Nového Zákona a vzala jsem si tu knížku ven na chodbu. Otevřela jsem ji hned za deskami, kam Jana napsala Kateřině dopis, a prohlížela jsem si její úhledné písmo. Nemusela jsem ani číst, umím to dávno zpaměti:

Tato kniha, má milovaná sestro, je zákonem našeho Pána. Je to jeho odkaz a závěť, kterou zanechal nám nehodným, a povede tě cestou věčné radosti. A budeš-li dobré mysli a přečteš ji, přivede tě až k nesmrtelnému a věčnému životu. Naučí tě, jak žít a jak zemřít.

Snažím se pochopit, proč nenapsala žádný dopis mně. Proč Jana napsala Kateřině a pobízí ji, aby si tu knihu přečetla, když i já dobře vím, jak se Kateřina s řečtinou potýká. To já tu řeč znám, to já jsem každý den poslouchala, jak Jana čte z řecké bible, a Kateřina se zatím proháněla po parku se štěňaty a dělala oči na otcovy panoše. Říkám si, že Jana asi usoudila, že žádné rady a dozor nepotřebuji. Jenomže já, přestože vím, že je to hanebné a hříšné, přímo přetékám žárlivostí na Kateřinu, ne proto, že ona je krásná jako letní louka a já zkroucená jako prastará jabloň, ale proto, že jí Jana napsala a mně ne.

„Marie, nepůjdeme se trochu projít?“ To byla Peggy Willoughbyová. Rovnou mě vzala za ruku a šly jsme dolů do podloubí, které lemuje krásnou zahradu. Včera hodně napršelo a ve vzduchu se doteď vznášela vůně čerstvé hlíny a vody. Usadily jsme se na krytou lavičku a dávaly si dobrý pozor, abychom si nezmáčely šaty, protože voda by na hedvábí nechala skvrny a paní Poyntzová by se náramně hněvala. Jsme tu nejmladší, Peggy je svěřenkyně naší Maman, je jen o rok starší než já, ale o dobrou hlavu vyšší, protože já jsem tak maličká. Je pěkná, má drobný roztomilý nosík a taky kulaté živé oči, ale horní ret má rozdělený napůl a mluví kvůli tomu tak trochu divně.

„Co myslíš, jaký asi bude?“ zeptala se mě. To mluví o královnině ženichovi, španělském princi Filipovi. Ostatně o nikom jiném se už dlouho v ženských komnatách skoro nemluví.

Pokrčila jsem rameny. „Však jsi viděla ten obraz.“

Všechny jsme ten obraz na Whitehallu viděly, jako by nás ty oči zpod převislých víček neustále sledovaly, ať jsme stály nebo se hnuly kamkoliv. Běhá mi z toho mráz po zádech, když na to jen pomyslím. Princ je na tom obraze v černém naleštěném brnění zdobeném zlacením a punčochy má bělejší než labutí peří. Kateřina a sestřenka Markéta tam postávaly celou dobu, co sluhové ten obraz věšeli, a jen se navzájem pošťuchovaly a hihňaly. „Podívej, jak má krásné nohy, takové štíhlé,“ upozorňovala sestřenka Markéta. „A ten poklopec,“ dodala Kateřina a hned obě vyprskly smíchy.

„Ale já jsem spíš myslela,“ vysvětlovala Peggy, „jestli s ním přijde k nám do Anglie i Svatá inkvizice, jak se někteří lidé bojí?“ Vyslovila výraz inkvizice, jako by byl rozpálený a bylo třeba jej vyplivnout dřív, než jí seškvaří jazyk.

„Ach tak,“ řekla jsem. „To právě nikdo neví.“

„A co to vůbec je, ta Inkvizice?“

„Já vlastně nevím, Peggy,“ řekla jsem, i když to vím docela dobře, protože mi to Maman jednou vysvětlila. To je, když se kvůli víře pronásledují lidé a upalují zaživa. Ale já nechci Peggy děsit. Ona už i tak mívá noční můry, a kdyby ještě měla tušení, jaká hrůza klepe na dveře Anglie, jak Maman říká, tak už by nikdy ani oko nezamhouřila. „Ale vím, že když budeme dobré katoličky, tak se nemusíme ničeho bát.“

Ruka jí sjela k růženci na opasku. Peggy je katolička zrovna tak jako já, takže skoro vůbec ne, ale musíme se tvářit, jako bychom byly, protože je to otázka života a smrti. Říká Maman.

„A proto taky královna nepustí Alžbětu ke dvoru? Protože Alžběta nechce přijmout katolickou víru?“

„Jak to mám vědět?“ namítla jsem. Vzpomněla jsem si na svou mrtvou sestru a uvažovala jsem, jestli Alžběta skončí podobně, a potom i Kateřina. Ale radši jsem si takové myšlenky hned zakázala, dřív, než mi to zakoření v hlavě.

„Ach jo, když ty taky nic nevíš.“

Výborně, chci, aby si přesně tohle myslela, protože opak je pravdou, vím toho až příliš mnoho. A vím to proto, že poslouchám všechno, i to, o čem si dospělí myslí, že nemůžu vůbec chápat. Takže vím, že španělský velvyslanec se snaží zbavit Alžběty podobně, jako se zbavil Jany. A taky vím, že královna se zatím ještě nedokáže přimět k tomu, aby svou sestru definitivně zatratila. Ale když se zamyslím víc, tak i Jana byla jednou z královniných oblíbenkyň, a navíc sestřenice. Takže si uvědomuji, že i když toho vím opravdu hodně, stále je mnohem víc toho, co ani netuším. Ale další věc, kterou vím, je to, že Anglie si ten španělský sňatek nepřeje a celá země se bojí, co bude následovat. „Pomohla bys mi trochu povolit šaty?“ požádala jsem Peggy, abych raději změnila téma. „Mám je příšerně utažené.“

Peggy mi povolila stužky a bolest v zádech hned trochu polevila. Dívala jsem se na kosa, jak něco ďobá žlutým zobákem, jak hopsá po kočičích hlavách a nožičky má tak tenoučké, že je to hotový zázrak, že to naducané tělíčko vůbec udrží. Když mávl křídly a odletěl kamsi vysoko, vzpomněla jsem si na Pomněnku, královninu modrou andulku, takové úžasné stvořeníčko, které musí žít celý život v kleci a opakovat slova, která nechápe.

„Co myslíš, mají zvířata duši?“ zeptala jsem se.

„Nemyslím si nic,“ řekla na to Peggy. „Přemýšlet o takových věcech je bezbožné.“

Chtěla jsem se jí zeptat, jestli někdy uvažovala o tom, zda Bůh vůbec existuje. Byla by zděšená, jak mě vůbec něco takového mohlo napadnout. A určitě by měla nutkání někomu to říct, jen aby mě zachránila. Už vidím šokovaný výraz paní Poyntzové. Kdoví, co by se mohlo dít dál. Pomalu dospívám k přesvědčení, že víra nemůže být pravá, dokud o ní člověk všechno nezjistí a nevyzkouší ji. Jenže to jsou prý kacířské úvahy. To vím. Cítím, jak mi Jana zlehounka proniká do mysli. Pochybovala někdy o své víře ona? Pokud ano, tak to nikdy nedala najevo. Ne, já myslím, že Jana věřila stejně, jak Kateřina miluje, že její víra stála na neotřesitelných základech, jako v Bibli ten dům na skále.

Jsi teď u Pána Boha? zeptala jsem se v duchu své mrtvé sestry a na tváři jsem ucítila náhlý závan chladivého větříku.

„Pojď, půjdeme,“ řekla Peggy, „paní Poyntzová už bude mít starost, kam jsme zmizely.“

KATEŘINA

„Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert…“ Opakovala jsem si to jméno pořád dokola, když jsem běžela kolem jezírka. Zem byla nasáklá vodou a mokrý lem šatů mi pleskal o kotníky.

„Lady Kateřino, Kateřino Greyová,“ volala na mě Jana Dormerová ze schodů. Dělala jsem, že ji neslyším.

„Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert.“ V živůtku hned u srdce nosím upomínku na něj, saténovou stužku, kterou mi Harry Herbert dal na naší svatbě pro štěstí. Byla bledě modrá, úplně světlounká, skoro jako voda, ale už není, protože ji nosím přímo na těle už tak dlouho, až se umolousala do šeda. To ale zase hezky sedí – šedá stužka pro lady Greyovou. Člověk by podle jména – Grey, což je šedá barva, šedá jako břidličná střecha nebo jako kamenná dlažba nebo jako vlasy nějaké stařičké vévodkyně – ani neřekl, že my Greyovi jsme takový zajímavý a zářný rod, že jsme blízcí příbuzní – v mé generaci sestřenice a bratranci – naší královny. „Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert.“ Snažím se upínat k němu všechny myšlenky, aby mi v hlavě nezbývalo místo na vzpomínky na sestru Janu nebo na otce, protože se mi po nich stýská tak moc, jako bych měla kdesi v nitru velikou díru.

Vzpomínám si s pocitem viny, jak jsem na Janu hrozně žárlila. Vaše sestra je bezchybná, říkávali mi, hotový ideál inteligence a laskavosti. Záviděla jsem jí to tak, až jsem občas snad i zezelenala jako jarní les. A teď mi tak strašně chybí, že na ni ani nemůžu pomyslet, jinak bych se zalkla žalem. Musím odvracet mysl k jiným věcem. Ostatně je mi čtrnáct a dívky v mém věku by měly mít hlavu plnou lásky a zamilovanosti, ne? „Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert.“ A krom toho, každý říká, že právě já jsem nejkrásnější z celé rodiny, a vzhledem k tomu, jak moje starší sestra dopadla, budu raději krasavice než ideál.

Rozhodila jsem doširoka paže a zatočila se dokola. Dělala jsem, že Janu Dormerovou vůbec neslyším. Už si mezitím rozzlobeně vykasala sukně a pustila se po schodišti dolů do parku. Točila jsem se dál a dívala se při tom do nebe. Slunce je dnes jak stříbrňák prosvítající za bělavými obláčky. „Harry Herbert, Harry Herbert.“ Zkoušela jsem si vybavit manželovu tvář, ale je to už tak dlouho, co jsem ho viděla, celých sedm měsíců, a jeho podoba mi v paměti bledne, jako by se ztrácela v mlhách. Zato si ale dobře pamatuji jeho vůni, takovou mandlovou. Poprvé jsem ho viděla v den naší svatby. Byla jsem rozezlená na všechno a na všechny, vůbec jsem se nechtěla vdávat, byla jsem tehdy dost zahleděná do jednoho z našich bratranců. Dnes už ani nevím, jak ten bratranec vypadá, a tenkrát jsem měla pocit, že marnou touhou po něm určitě umřu.

Jana mi vždycky říkala, že se nechám příliš vláčet vlastními city, a že když to tak půjde dál, nakonec mě to zničí. Jenomže já si nemůžu pomoct. Kdo by ale dokázal odolat tomu pocitu, té omamné lehkosti, té sladké závrati lásky? A právě to jsem cítila, když jsem spatřila Harryho Herberta v zeleném hedvábném kabátci, který měl stejný odstín jako jeho oči, jež na mě upíral. A když jsem viděla Harryho úsměv plný spokojeného souhlasu, zmizel bratranec rázem v propasti zapomnění.

Jana Dormerová došla hněvivě až ke mně. Přestala jsem se točit a musela se zachytit její paže, abych neztratila rovnováhu. Ten její pohoršený výraz mě rozesmál. Hlasitě. „Já skutečně nevím, čemu se směješ, Kateřino.“ Zmlkla, uhnula očima a přikryla si ústa rukou, jako by se sama bála, aby nepokračovala.

„Oslavuji smíchem královninu svatbu.“ Myslím, že tohle by mi schválila i Jana.

Jana Dormerová vlastně není zas tak protivná, to jen že je tak strašně jiná než já.

„Paní Poyntzová mě požádala, ať tě najdu a přivedu, a máme naspěch, protože ty ses ještě ani nepřevlékla do lepších šatů.“ Popadla mě za loket a vedla mě zpátky k nádvoří.

„Na té svatbě bude i Harry Herbert.“

„Snad o něm pořád ještě nesníš, nebo ano? Vždyť už to ani není tvůj manžel… a vlastně nikdy ani nebyl.“

Z toho, jak jí při těch slovech naskočily rudé skvrny na tvářích, jsem pochopila, že tím chce říci, že naše manželství nebylo naplněno. Abych pravdu řekla, nejsem si tím sama tak docela jistá. Jistě, oficiálně to tak opravdu je, asi tak měsíc jsem bydlela u jeho rodiny, byli jsme pořád ještě děti, a proto jsme byli stále pod dohledem. A když pak vypukly ty potíže a Janu zavřeli do Toweru, Herbertovi usoudili, že by jim prospěl spíš odstup od Greyových, a rázem jsem se stěhovala zpátky k matce, jako čistá třináctiletá panna. Ale ve skutečnosti to bylo trochu jinak, protože se nám několikrát povedlo uniknout našim vychovatelům a strávit pár chvil o samotě. Když na to teď myslím, na jeho pátrající ruce, na jeho jazyk v mých ústech, v nitru jako by se mi kroutil a svíjel hlaďounký had. Nevím přesně, jestli tím bylo naše manželství naplněno, ale rozhodně se mi Harry dostal prsty až do těch partií mého těla, kde jsem z toho byla celá vlhká.

V dívčí komnatě o takových věcech často večer mluvíme, ale žádná z nás neví tak docela jistě, co se vlastně v manželském loži děje. Sestřenka Markéta tvrdí, že muž musí mít rozvázané nohavice. Já mám za to, že Harry je měl celou tu dobu zavázané – ale takhle potmě a při tom vzrušení, to je opravdu těžko říct. Magdalena Graceová říkala, že otěhotnět se dá i z líbání, pokud se jazyk dostane dostatečně hluboko, a Frances Nevilleová je zas přesvědčená, že se to může stát, až když se muž ženy dotýká tam dole. Všechny jsme už viděly, jak se na nádvoří páří psi. Ale možná se, aspoň nám děvčatům, prostě nechce věřit, že by nás Pán Bůh nechal, abychom se chovaly jako zvířata, když máme mít děti. Sice bych to nahlas nikdy nepřiznala, ale na té představě opravdu je něco vzrušujícího. Tak divně vzrušujícího.

„Jejda, podívej se na moje střevíčky!“ Všimla jsem si urousaných špiček, jak mi při chůzi po schodech vykoukly zpod sukní. Jsou to moje nejmilejší taneční střevíce. Jenomže teď se červená z květinek vyšívaných hedvábím rozpila do světlounké kozinky a okraje mají celé zablácené. Zaplavila mě lítost, že si neumím dát pozor ani na něco tak milého a vzácného.

„Máš je dočista zničené,“ podotkla jen Jana Dormerová a mě začaly pálit v očích nevysvětlitelné slzy.

Kolem právě procházeli dva pánové, oba vyparádění podle španělské módy. Španěly se tenhle palác jen hemží. Mají pleť snědou jako lískový oříšek a tmavé oči – oba nás nyní přelétli pohledem. Jestli se to dá odhadnout podle náznaku úsměvu toho hezčího z nich, tak se jim líbíme. Uklonili se a pozvedli čapky na pozdrav. Jana vůbec nezvedla oči, ale já jsem nastavila hřbet ruky a hned se jí dotkl ten poďobanější a tvářil se, jako by mě chtěl celou spolknout.

Proč je to vždycky tak, že když jsou dva pánové a jeden je sličný, tak jeho společník nikdy není? Ten poďobaný měl navíc takový hladový výraz, jako pes, co nedostal tři dny nažrat, a i když mám psy opravdu ráda (možná až příliš, jak říkají někteří lidé, protože jich mám pět), tak tenhle chlapík se mi vůbec nelíbil, ani ten jeho lačný pohled. Ten druhý byl sice o dost starší, hádala bych mu tak pětatřicet, ale opravdu vynikal oblečením i postavou. Jenomže mně věnoval jen letmý pohled a hned upřel zrak na Janu. Ta měla oči stále sklopené k zemi, zatímco ty jeho kolem ní tancovaly jako rozdováděné rybky.

„To je ale krásná látka,“ ozvala jsem se a přejela zlehka prsty po jeho karmínovém rukávu ve snaze přitáhnout jeho pozornost k sobě.

„Gracias.“ Jeho odpověď však zazněla docela netečně a on se na mě skoro ani nepodíval. Zdálo se, že Jana Dormerová ho naprosto očarovala, když mu dopřála záblesk svých sametově světlehnědých očí v bělostné tváři. Zjevně nebyl schopen odtrhnout od ní pohled a já jsem si musela přiznat, že tenhle souboj jsem prohrála. Ale netrápilo mě to příliš, protože Jana Dormerová nemá v těle ani špetku špatnosti.

„Svoulíte laskávě, aby já před-stavil se vám?“

Trvalo mu věčnost, než ze sebe tuhle zkomoleninu vymáčkl, a já jsem měla co dělat, abych se nerozesmála, zato Jana k němu krátce vzhlédla a bez sebemenšího náznaku pobavení mile pronesla: „To by mne zajisté velmi těšilo.“

„Gómez Suárez, Compte de Feria,“ řekl ten chlapík a znovu se uklonil, tentokrát hlouběji. Jana byla tím exotickým jménem zjevně ohromená a tak jsem potlačila hihňání a řekla jsem: „Mylorde, toto je Jana Dormerová a já jsem lady Kateřina Greyová.“

„Jána Dó-me,“ zopakoval on a to už jsem potichounku vyprskla, ale on si mé nevychovanosti ani nevšiml, protože hleděl na Janu jako na svatou Panenku Marii. „Delectata,“ dodal pak. Aha, to bylo latinsky.

„Ego etiam,“ odpověděla Jana.

Měla jsem v hodinách latiny dávat víc pozor.

Když mi bylo někdy ze studií až do pláče, a dokonce i moje malinká sestřička to chápala líp než já, říkávala mi chůva: „Nic se netrap, ty jsi tak hezoučká dívenka, že to vůbec nevadí.“

„Si vis, nos ignosce, serae sumus,“ dodala Jana Dormerová, vzala mě za ruku a měla se k odchodu.

„Vos apud nuptias videbo,“ řekl na to Feria. Porozuměla jsem jen slovu „nuptias“, což znamená „svatba“.

Když jsme vešly do síně, pošťouchla jsem Janu: „Ty ses mu náramně zalíbila.“

„Nemůžeš je mít všechny pro sebe,“ pousmála se stydlivě.

„Ne, tenhle je rozhodně tvůj.“

Zná mě dobře, ví, že chci, aby mě chtěli všichni. Nemohu si pomoci. Právě to mě odvrací od myšlenek na to, na co bych raději docela zapomněla. Budu raději myslet na Harryho Herberta, rozhodla jsem se, a hned jsem pocítila vlnku vzrušení, že ho zase uvidím. Vím, že je členem anglické družiny prince Filipa Španělského, a jsem teď ráda, že jsem si mohla od Magdaleny Dacreové půjčit její střevíce s dřevěnou podrážkou, protože mě dělají vyšší. Magdalena sice říkala, že se v nich stejně nedá pořádně chodit, ale já jsem to celé dopoledne nacvičovala, klapala jsem chodbou tam a zpátky, dokud jsem si na ně nezvykla, a tak si myslím, že to celkem zvládnu. „Harry Herbert, Harry Herbert, Harry Herbert,“ šeptala jsem si cestou do naší komnaty, kde se musím už ale honem rychle převléknout.

Table of Contents

Tudorovská a Stuartovská linie

1