(UKÁZKA)

Autoři fotografií:

Courtesy of Andre Agassi, James Bollettieri, Michael Cole,

Don Emmert / AFP / Getty Images, Nicolas Luttiau / Presse Sports,

Mike Nelson / AFP / Getty Image, John Parenti, Gary M. Prior / Getty Images,

John C. Russell / Team Russell, Denise Truscello

Vydáno ve spolupráci s nakladatelstvím Alfred A. Knopf, Knopf Doubleday Group,

jež je divizí Random House, Inc.

© 2009 AKA Publishing, LLC

Foto na přebalu © Martin Schoelle

Translation © Richard Janda, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN epub 978-80-7462-852-8

ISBN mobi 978-80-7462-853-5

PRO STEFANII, JADENA A JAZ

Člověk nemůže vždy říci, co to je, co jej uzavírá, omezuje, zdánlivě pohřbívá, přesto však stále cítí určité překážky, určité brány, určité zdi. Je to vše jen představa, fantazie? To si nemyslím. A pak se člověk zeptá: Ach, Bože! Je to na dlouho, je to navždy, je to na celou věčnost? Víš, co nás z tohoto zajetí vysvobozuje? Velice hluboký a vážný cit. Přátelství, bratrství, láska, právě tohle otevírá naše vězení jakousi kouzelnou silou, svrchovanou mocí.

Vincent van Gogh, v dopise svému bratrovi, červenec 1880

KONEC

Otevřu oči a nevím, kdo ani kde jsem. Nic neobvyklého – v nevědění jsem strávil půlku života. Přesto jde tentokrát o jiný pocit. Tenhle zmatek je děsivější. Úplnější.

Rozhlédnu se. Ležím na podlaze vedle postele. Už si vzpomínám. Na podlahu jsem se přesunul z postele. Dělám to tak většinu nocí. Je to lepší pro moje záda. Dlouhý čas na měkké matraci mi způsobuje hotová muka. Počítám do tří a pak začnu dlouhý, obtížný proces vstávání. Se sténáním a úpěním se převrátím na bok a svinu do pozice plodu, pak se překulím na břicho. Potom čekám a čekám, až mi tělem začne proudit krev.

Jsem relativně mladý muž. Šestatřicet. Po probuzení se ale cítím jako šestadevadesátiletý. Po třech desetiletích sprintování, prudkého brzdění, vysokých výskoků a tvrdých dopadů mám pocit, že moje tělo už není mým, hlavně ráno. A v důsledku toho mi ani má mysl nepřijde jako moje vlastní. Když otevírám oči, připadám sám sobě jako někdo cizí. Tento pocit bývá nejsilnější po ránu. Rychle si proběhnu základní fakta. Jmenuju se Andre Agassi. Moje žena se jmenuje Stefanie Grafová. Máme spolu dvě děti, pětiletého syna a tříletou dceru. Žijeme v Las Vegas v Nevadě, nyní ale pobýváme v apartmá hotelu Four Seasons v New Yorku, protože hraju US Open 2006. Svůj poslední US Open. Ve skutečnosti svůj úplně poslední turnaj. Tenisem se živím, i když tenis nenávidím, nenávidím ho temnou a tajnou vášní. Vždycky jsem ho nenáviděl.

Když tenhle poslední kousek identity zapadne na své místo, zvednu se na kolena a zašeptám: Ať už to prosím skončí.

A pak: Na konec ještě nejsem připravený.

Z vedlejší místnosti zaslechnu Stefanii a děti. Snídají, baví se a smějí. Nepřekonatelná touha vidět je a dotknout se jich, umocněná potřebou dostat do sebe kofein, mi dodají sílu k tomu, abych se zvedl a postavil. Nenávist mě sráží na kolena, láska staví na nohy.

Mrknu na hodiny na nočním stolku. Půl osmé. Stefanie mě nechala, abych si přispal. Únava z posledních dnů je hrozná. Způsobuje ji jednak fyzická zátěž, jednak vyčerpávající příval emocí z ukončení kariéry. Z centra únavy teď začíná stoupat první vlna bolesti. Chytnu se za záda. Moje záda chytnou mě. Mám pocit, jako by se sem někdo v noci vplížil a vložil mi do páteře něco na způsob bezpečnostní páky, kterou se zamyká volant. Jak můžu hrát US Open s klackem připevněným k páteři? Bude poslední zápas mojí kariéry propadák?

Od narození trpím spondylolistézou. To znamená, že spodní obratel se oddělil od ostatních a rostl si podle svého, bouřil se. (To je taky hlavní důvod, že chodím s prsty nahoru.) Kvůli tomuto posunutému obratli mají nervy v páteři míň místa a při sebemenším pohybu se cítí ještě stísněnější. K tomu dvě vyhřezlé ploténky a kost, která nepřestává růst v marné snaze chránit poškozené místo, a nervy se začnou cítit vysloveně klaustrofobně. Když pak protestují, když vysílají signály úzkosti, projíždí mi nohou nahoru a dolů bolest, při níž jenom lapám po dechu a potichu nadávám. Jedinou úlevou v takových chvílích je lehnout si a čekat. Někdy ale takový okamžik přijde uprostřed zápasu. Pak mi nezbývá než změnit hru – jinak vést údery, jinak běhat, prostě dělat všechno jinak. Tehdy mě začnou chytat svalové křeče. Nikdo nemá rád změnu; svaly ji nesnášejí. Když je k ní chci přinutit, přidají se ke vzpouře páteře a brzy celé moje tělo válčí samo se sebou.

Gil, můj trenér, přítel a náhradní otec, to vysvětluje takto: Tělo ti sděluje, že už nechce pokračovat.

Tohle říká moje tělo už pěkně dlouho, odpovím mu. Skoro stejně dlouho jako já sám.

Od ledna však moje tělo už řve. Nechce jít na odpočinek, ono už tam dávno je. Přestěhovalo se na Floridu a koupilo si tam dům a bílé šortky s gumou v pase. Takže se svým tělem vyjednávám a snažím se ho přesvědčit, aby se z odpočinku sem tam na pár hodin vrátilo. Většina takového vyjednávání se točí kolem injekcí kortizonu, který bolest dočasně utlumí. Než ale začne působit, způsobuje další mučení.

Jednu jsem dostal včera, abych dneska večer mohl hrát. Byla to třetí injekce tento rok, třináctá v mé kariéře a zdaleka nejděsivější. Doktor – nebyl to můj stálý – mi drsně řekl, abych si lehl. Natáhl jsem se na lůžku, tváří dolů, a sestra mi stáhla šortky. Doktor se potřeboval s osmnácticentimetrovou jehlou dostat co nejblíž k zanícenému nervu. Nemohl ale píchnout přímo, protože v cestě stojí vyhřezlé plotýnky a trčící kost. Snažil se je obejít, rozlomit ten klacek, a já skoro omdlel bolestí. Nejdřív do mě píchnul jehlu. Pak nad mými zády nachystal nějaký přístroj, aby viděl, jak blízko nervům se s jehlou ocitl. Říkal, že ji potřebuje dostat skoro do stejné roviny s nervy, aniž by je ale zasáhl. Kdyby se jich dotknul, i kdyby to byl sebemenší dotek, následná bolest by ukončila moji účast v turnaji. Mohlo by mi to taky změnit život. Manévroval s jehlou, sem a tam, kolem dokola, až jsem měl oči plné slz.

Konečně se dostal do správného místa. Trefa do černého, řekl.

Do těla mi proudil kortizon. Pálilo to jako ďas, bolestí jsem se kousal do rtů. Pak přišel tlak. Cítil jsem se něčím plný, nabalzamovaný. Ovládl mě pocit, že malinký prostor uvnitř mé páteře, kde přebývají nervy, je vakuově balený. Tlak sílil, až jsem se začal bát, že mi prasknou záda.

Díky tlaku víte, že všechno funguje, řekl doktor.

Svatá pravda, doktore.

Bolest začala být brzy nádherná, téměř sladká, protože u takovéhle bolesti víte, že po ní přichází úleva. Taková je ale možná každá bolest.

Rodina je čím dál hlučnější. Odbelhám se do obýváku našeho apartmá. Děti – syn Jaden a dcera Jaz – mě uvidí a vykřiknou. Tati, tati! Výskají radostí a chtějí mi skočit do náruče. Zastavím a snažím se vzchopit, stojím před nimi jako mim předvádějící strom ve větru. Zarazí se těsně před výskokem, protože oba vědí, že tatínek je v těchto dnech bolavý, že by se roztříštil, kdyby ho moc zmáčkly. Pohladím je po vlasech, dám jim pusu na tvář a přisednu si ke snídani.

Jaden se zeptá, jestli je dneska ten den.

Ano.

Hraješ?

Ano.

A pak, po dnešku, končíš?

Nové slovo, které se on a jeho mladší sestřička naučili. Skončit. Když to řeknou, vždycky vynechají počáteční s. Pro ně je to končit, navždycky, trvale v přítomném čase. Možná vědí něco, co já nevím.

Ne když vyhraju, synku. Když dneska večer vyhraju, budu hrát dál.

Když ale prohraješ, můžeme mít psa?

Konec hraní pro ně znamená štěně. Se Stefanií jsme jim slíbili, že až skončím s hraním, až přestaneme cestovat po světě, koupíme si štěně. Možná ho pojmenujeme Kortizon.

Ano, prcku, když prohraju, koupíme si psa.

Usměje se. Doufá, že táta prohraje, doufá, že táta zažije zklamání, které předčí všechna ostatní. Nerozumí tomu (budu mu to schopen někdy vysvětlit?) – bolesti z prohry, bolesti z hraní. Mně samotnému trvalo skoro třicet let, než jsem to pochopil, než jsem vyřešil rovnici vlastní duše.

Zeptám se Jadena, co má dnes v plánu.

Půjde se podívat na kosti.

Podívám se na Stefanii. Připomene mi, že jde s dětmi do přírodovědného muzea. Dinosauři. Pomyslím na vlastní pokroucená žebra. Představím si svou kostru vystavenou v muzeu vedle všech ostatních dinosaurů. Tenisaurus rex.

Z myšlenek mě vytrhne Jaz. Podává mi svou koblihu. Chce, abych z ní vybral všechny rozinky. Náš ranní rituál. Každou rozinku je nutné odstranit přímo chirurgicky, vyžaduje to přesnost a soustředění. Zapíchnout dovnitř nůž, obkroužit rozinku a nedotknout se jí. Zaměřím se na koblihu a je to úleva, myslet na něco jiného než na tenis. Když jí však koblihu vracím, nemůžu předstírat, že mi nepřipomíná tenisák. Svaly v zádech při té představě zaškubou. Blíží se to.

Po snídani, když mi Stefanie a děti dají pusu na rozloučenou a vyrazí směr muzeum, sedím tiše u stolu a rozhlížím se po apartmá. Vypadá jako kterékoli jiné hotelové apartmá, jen o trochu lepší. Čisté, pohodlné, luxusní. Koneckonců je to hotel Four Seasons, takže je pěkné, pořád ale jen další verze toho, čemu říkám nedomov. Neprostor, v němž my sportovci existujeme. Zavřu oči, snažím se soustředit na dnešní večer, ale mysl se ubírá opačným směrem. Moje mysl má v současnosti vlastní rotaci. Dostala polovinu šance, kterou potřebovala k tomu, aby se vrátila na začátek, protože jsem tak blízko konci. Nemůžu ji ale pustit úplně. Ještě ne. Nemůžu si dovolit přebývat v minulosti moc dlouho. Vstanu a chodím kolem stolu, zkouším rovnováhu. Když se cítím dostatečně stabilně, vyrazím opatrně do sprchy.

Pod horkou vodou sténám a křičím. Mírně se předkloním, dotknu se stehenních svalů, začínám ožívat. Svaly se uvolňují. Kůže zpívá. Póry se otevírají. V žilách proudí teplá krev. Cítím, že se něco začíná hýbat. Život. Naděje. Poslední zbytky mládí. Přesto nedělám žádné prudké pohyby. Nechci udělat nic, čím bych vylekal svou páteř. Nechávám ji ještě spát.

Stojím v koupelně před zrcadlem, utírám se a zírám na svůj obličej. Zarudlé oči, šedé strniště – naprosto odlišná tvář od té, s níž jsem začínal. Ale taky od té, která se na mě z téhož zrcadla dívala vloni. Nejsem ani ten kluk, který tuhle odyseu odstartoval, ani ten muž, který před třemi měsíci oznámil, že se odysea blíží ke konci. Jsem jako tenisová raketa, která má čtyřikrát vyměněnou omotávku a sedmkrát výplet – můžu ji pořád považovat za stejnou raketu? Kdesi v očích ale stále vidím stín kluka, který hlavně nechtěl hrát tenis, který s tím chtěl seknout, který s tím mnohokrát sekl. Vidím zlatovlasého kluka, který nenáviděl tenis, ale přesto ho ještě hraje. Byl by z toho v šoku? Pobavený? Hrdý? Ta otázka mě vyčerpává, otupuje, a to je teprve dopoledne.

Ať už to prosím skončí.

Na konec ještě nejsem připravený.

Cílová páska na konci kariéry se nijak neliší od cílové pásky na konci zápasu. Cílem je dostat se do její blízkosti, protože vysílá jakousi magnetickou sílu. Když jste blízko, cítíte, jak vás přitahuje, a můžete ji využít k překonání překážek. Než se však dostanete na dostřel, nebo možná těsně potom, pocítíte další sílu, stejně mohutnou, která vás odtahuje. Tyhle dvě síly, protichůdné energie, jsou nevysvětlitelné a záhadné, obě však existují. Vím to, protože jsem valnou část života strávil hledáním jedné a bojem s druhou, a někdy jsem se mezi nimi zasekl, visel a odrážel jako tenisák.

Dnes večer: Připomínám si, že budu potřebovat železnou disciplínu, abych se s oběma silami vypořádal, a taky s čímkoli jiným, co mi přijde do cesty. Bolest zad, špatné údery, ohavné počasí, sebenenávist. Tahle připomínka je formou obavy, ale taky meditace. Jedna z věcí, kterou jsem se za těch devětadvacet let, co hraju tenis, naučil: život vám do cesty hodí všechno až na včerejšek, a nakonec i ten včerejšek. A na vás je, abyste se všem překážkám vyhnuli. Pokud jim dovolíte, aby vás zastavily nebo vyrušily, neděláte svou práci dobře, a když neděláte svou práci dobře, dostavuje se lítost, která vás paralyzuje víc než špatná záda.

Lehnu si na postel se sklenkou vody a knížkou. Když mě ze čtení začnou bolet oči, pustím si televizi. Dnes večer, druhé kolo US Open! Bude to Agassiho loučení? Na obrazovce se objeví můj obličej. Jiný obličej, než ten v zrcadle. Obličej pro zápasy. Prohlížím si ho ve zkresleném zrcadle obrazovky a moje úzkost o stupínek zesílí. Byla to poslední reklama? Naposledy, co společnost CBS propagovala můj zápas?

Nemůžu se zbavit pocitu, že se chystám zemřít.

Není to náhoda, že tenis používá jazyk života. Výhoda, shoda, podání, chyba, nula, základní prvky života, protože každý zápas je miniaturní život. Dokonce i struktura tenisu, způsob, jakým do sebe jednotlivé dílky zapadají jako ruské matrjošky, napodobuje strukturu našich dnů. Z bodů se stávají gemy, z nich sety, z nich turnaje, a všechno je to tak těsně propojené, že jediný bod může zvrátit úplně všechno. Připomíná mi to, jak se ze sekund stávají minuty, z nich hodiny, a každá hodina se může stát naším hvězdným okamžikem. Nebo propadákem. Záleží na nás.

Pokud je ale tenis život, pak to, co následuje po tenise, musí být nepoznatelná prázdnota. Při té představě mě zamrazí v zádech.

Do dveří vtrhne Stefanie s dětmi. Děti skočí na postel a Jaden se zeptá, jak se cítím.

Dobře, ujde to. Co kosti?

Super!

Stefanie jim dá sendvič a džus a vystrčí je znovu ven ze dveří.

Jdou si hrát s dalšími dětmi.

Copak si nehrajeme všichni?

Teď si můžu zdřímnout. Jediná možnost, díky níž dokážu ve svých šestatřiceti uhrát večerní zápas, který se může protáhnout přes půlnoc, je předem si zdřímnout. A navíc když už teď zhruba vím, kdo jsem, chci zavřít oči a schovat se. Otevřu je o hodinu později. Je čas, řeknu nahlas. Žádné další schovávání. Znovu si dám sprchu, ale tahle se od té ranní liší. Odpolední trvá vždycky déle – dvaadvacet minut, plus minus – a neslouží k tomu, abych se umyl nebo probral. Má povzbudit.

Tenis je sportem, při němž hovoříte sami se sebou. Žádní jiní sportovci nemluví sami se sebou tolik jako tenisti. Nadhazovači v baseballu, golfisti, brankáři, ti všichni si samozřejmě mumlají pro sebe, ale tenisti k sobě promlouvají – a odpovídají si. V zápalu boje vypadají jako pomatenci na náměstí, kteří nadávají a vedou bezduché řeči a nekonečné debaty se svým vlastním egem. Proč? Protože tenis je tak proklatě samotářský. Jenom boxeři můžou rozumět osamělosti tenistů – ale i boxeři mají své lidi v rohu ringu. Dokonce i soupeř znamená pro boxera jakéhosi společníka, kterého může obejmout a chrochtat mu do ucha. V tenise stojíte tváří tvář nepříteli, vyměňujete si s ním údery, ale nikdy se ho nedotknete, nemluvíte s ním. Ani s nikým jiným. Pravidla nám zakazují mluvit v době pobytu na kurtu, dokonce i se svým trenérem. Lidi někdy za osamělé sportovce považují lehkoatletické běžce, to mi ale přijde k smíchu. Běžec může alespoň své soupeře cítit – čichem i hmatem. Nacházejí se jen decimetry od něj. V tenise jste se ale ocitli na ostrově. Ze všech sportů se nejvíc podobá samovazbě, což nevyhnutelně vede k samomluvě, a u mě tuto samomluvu zahajuje odpolední sprcha. Tehdy si začínám říkat věci, bláznivé věci, pořád dokola, až jim uvěřím. Například že poloviční mrzák může hrát US Open. Že šestatřicetiletý chlápek může porazit soupeře, který se teprve dostává do nejlepšího tenisového věku. Během své kariéry jsem vyhrál 869 zápasů (což mě vyneslo na páté místo v historickém žebříčku), řadu z nich během odpolední sprchy.

Voda mi hučí v uších – zvuk podobný hukotu dvaceti tisíc diváků – a já si vybavuju některé výhry. Ne ty, které si obvykle pamatují fanoušci, ale ty, které mě dodnes budí uprostřed noci. Squillari v Paříži, Blake v New Yorku, Pete v Austrálii. Pak si vybavím několik proher. Zavrtím hlavou nad zklamáními. Řeknu si, že dnešní večer bude zkouškou, na kterou jsem se připravoval devětadvacet let. Ať se dnes večer stane cokoli, minimálně jednou jsem to už zažil. Pokud to bude fyzický test, duševní test, nebude to nic nového.

Ať už to prosím skončí.

Nechci, aby to skončilo.

Začnu brečet. Opřu se o zeď sprchového koutu a propukám v pláč.

Při holení si dávám striktní příkazy: Ber to bod za bodem. Přinuť ho, aby se na všechno nadřel. Za všech okolností drž hlavu vzhůru. A proboha živého, užívej si to. Aspoň se snaž užít si nějaké chvilky, třeba i tu bolest a prohrané výměny, když na skladě nebude nic jiného.

Vybavím si svého soupeře, Marcose Baghdatise, a přemýšlím, co teď asi dělá. Je na tour sice nový, ale ne typický nováček. Osmý na světovém žebříčku. Velký, silný řecký kluk z Kypru, má vynikající sezonu. Dostal se do finále Australian Open a semifinále Wimbledonu. Znám ho celkem dobře. Během loňského US Open jsme si zahráli cvičný set. Obvykle žádné cvičné sety během grandslamového turnaje nehraju, ale on mě požádal s odzbrojujícím šarmem. Kyperská televize o něm právě natáčela pořad a on se zeptal, jestli by mi nevadilo, kdyby si nás natočili při tréninku. V pohodě, řekl jsem. Proč ne? Vyhrál jsem ten set 6:2 a on byl pak samý úsměv. Poznal jsem, že patří k lidem, kteří se usmívají, když jsou šťastní i když jsou nervózní, a vy pak nevíte, na čem jste. Někoho mi to připomínalo, ale nemohl jsem si vzpomenout koho.

Řekl jsem Baghdatisovi, že hraje trochu jako já, a on odpověděl, že to není náhoda. Vyrůstal s mými fotkami pověšenými na stěnách svého pokoje, napodoboval můj styl hry. Dnes večer budu tedy hrát proti svému zrcadlovému obrazu. Bude hrát od zadní čáry, stejně jako já. Vypadá to na tenisovou bitvu, oba se budeme snažit vnutit tomu druhému svou vůli, hledat možnosti, jak švihnout bekhend podél čáry. Nemá nijak ohromující podání, ale to ani já, což znamená dlouhé výměny, spoustu vynaložené energie i času. Připravuju se na nervozitu, kombinace a únavný tenis, prostě nejbrutálnější formu tohoto sportu.

Největším rozdílem mezi námi je samozřejmě fyzička. Baghdatis má moje dřívější tělo. Je hbitý, rychlý, čilý. Musím porazit svou mladší verzi, pokud mám tu starší udržet ve hře. Zavřu oči a říkám si: Ovládej to, co můžeš ovládat.

Řeknu si to znovu, nahlas. Když si to řeknu nahlas, cítím se statečně.

Zastavím vodu a stojím tam, až mě roztřese zima. Jak snazší je být statečný pod proudem horké vody. Připomenu si, že horkovodní statečnost není opravdová statečnost. Nakonec nezáleží na tom, co člověk cítí; statečným ho dělají jeho činy.

Vrací se Stefanie s dětmi. Čas připravit si Gilovu vodu.

Hodně se potím, víc než druzí hráči, takže se musím začít hydratovat několik hodin před zápasem. Liju do sebe litry kouzelného elixíru, který pro mě vymyslel Gil, můj instruktor v uplynulých sedmnácti letech. Gilova voda je směsí uhlohydrátů, elektrolytů, soli, vitaminů a pár dalších složek, které si Gil drží přísně v tajnosti. (Recept už dvě dekády průběžně vylepšuje.) Svou vodu do mě začne obvykle nalévat večer před zápasem a nutí mě pokračovat až těsně do začátku. Já ji pak usrkávám i během zápasu. V různých fázích utkání popíjím různé druhy, každý v jiné barvě. Růžová na energii, červená na zotavení, hnědá na doplnění.

Děti mi ji hrozně rády pomáhají připravit. Dohadují se, kdo nabere prášek, kdo podrží trychtýř, kdo bude nalévat vodu do plastových lahví. Jenom já ale můžu nabalit lahve do tašky, spolu s oblečením, ručníky, knížkami, slunečními brýlemi a potítky. (Rakety vždycky chystám až později.) Nikdo jiný než já se nesmí dotknout mojí tenisové tašky. Když je sbalená, stojí vedle dveří, jako nářadíčko nájemného vraha, znamení toho, že den se posunul mnohem blíž k hodině duchů.

V pět zavolá z hotelové haly Gil.

Řekne: Připravený? Je čas jít na to. Je to tady, Andre, je to tady.

Je to tady dneska říkají všichni, ale Gil to říká už roky a nikdo to neumí tak jako on. Když Gil řekne Je to tady, cítím, že motor mojí nosné rakety se zažehává, adrenalinové žlázy začínají pumpovat jako gejzíry. Mám pocit, že bych mohl zvednout nad hlavu auto.

Stefanie přivede děti ke dveřím a řekne jim, že tatínek už musí jít. Co mu řeknete?

Jaden zakřičí: Nandej jim to, tati!

Nandej jim to, zopakuje po svém bratrovi Jaz.

Stefanie mě políbí a neřekne nic, protože není co říct.

Gil sedí vpředu vedle řidiče, elegantně oblečený. Černá košile, černá kravata, černé sako. Na každý zápas se obléká, jako by šel na rande naslepo nebo sraz mafiánských zabijáků. Co chvíli si ve zpětném zrcátku zkontroluje dlouhé černé vlasy. Já sedím vzadu se svým trenérem Darrenem, Australanem, který má vždy hollywoodské opálení a úsměv chlápka, který právě vyhrál jackpot. Pár minut všichni mlčíme. Pak Gil hlubokým basem zanotuje text jedné naší oblíbené písničky, staré balady Roye Clarka:

Probíráme se pocity a předstíráme,

že ještě můžeme něco získat.

Podívá se na mě a čeká.

Řeknu: Nemůžeme zapálit oheň v dešti.

Zasměje se. Pak se zasměju i já. Na okamžik zapomenu na nervozitu a sevřený žaludek.

Je to zvláštní pocit. Někdy kvůli němu musíte pelášit na záchod. Jindy se cítíte nadržení. A někdy máte chuť se smát a těšíte se na zápas. Zjištění, který typ nervozity právě ovládá váš žaludek, představuje nanejvýš důležitý problém během cesty na stadion. Pochopit ten pocit a rozluštit, co říká o stavu vaší mysli a těla, představuje první krok k tomu, abyste je přinutili pracovat ve svůj prospěch. Jedna z tisíce věcí, které mě naučil Gil.

Zeptám se Darrena, co si myslí o Baghdatisovi. Jak agresivní mám být? Principem tenisu jsou různé úrovně agresivity. Musíte být dost agresivní, abyste kontrolovali hru, ale ne tolik, abyste obětovali kontrolu a vystavili se zbytečnému riziku. Moje otázky ohledně Baghdatise jsou následující: Jak se mě pokusí dostat? Když na začátku hry zahraju bekhend křížem přes kurt, někteří hráči jsou trpěliví, jiní na to hned zareagují, odehrají tvrdý úder až k základní čáře nebo jdou okamžitě na síť. Protože jsem s Baghdatisem kromě toho jednoho cvičného setu nikdy nehrál, chci vědět, jak bude reagovat na konzervativní styl hry. Půjde hned do toho, nebo si počká na příležitost?

Darren řekne: Myslím, že když budeš v úderech moc konzervativní, určitě se tě bude snažit dostat svým forhendem.

Aha.

Co se týká jeho bekhendu, není pro něho snadné odehrát ho až k základní lajně. V tomhle není moc rychlý. Takže když zjistíš, že zahrává dobré bekhendy až k lajně, znamená to, že do svých úderů nedáváš dost síly.

Pohybuje se dobře?

Ano, hýbe se dobře. Nevyhovuje mu ale, když se brání. Hýbe se líp, když útočí.

Hm.

Zabočíme ke stadionu. Kolem postávají fanoušci. Rozdám pár autogramů a malými dveřmi vejdu dovnitř. Projdu dlouhým tunelem do šatny. Gil odejde probrat pár věcí s ochrankou. Vždycky chce, aby věděli, kdy přesně vyjdeme na kurt k tréninku a kdy se vrátíme. Položím se na stůl a požádám prvního maséra, který se namane, aby mi prohnětl záda. Darren vypadne, za pět minut se vrátí a nese osm čerstvě vypletených raket. Položí je na mou tašku. Ví, že dovnitř si je chci dát sám.

Svou taškou jsem posedlý. Udržuju ji pedantsky uspořádanou a nijak tuhle posedlost neomlouvám. Ta taška je má aktovka, kufr, skříňka na nářadí, krabička na svačinu i paleta. Musí být perfektní, vždycky. Nosím si ji na kurt i z kurtu, to jsou dva okamžiky, kdy mám všechny smysly mimořádně bdělé, takže cítím každé deko její váhy. Kdyby mi do ní někdo přidal pár ponožek navíc, cítil bych to. Tenisová taška hodně připomíná vaše srdce – v kteroukoli chvíli musíte vědět, co v ní právě je.

Je to taky otázka funkčnosti. Všech osm raket musím mít v tašce poskládaných chronologicky tak, že naposledy vypletená je na spodku a nejdříve vypletená nahoře, protože čím déle raketa odpočívá, tím víc ztrácí napětí. Zápas vždycky začínám s raketou vypletenou nejdříve, protože právě ta má nejmenší napětí.

Můj vyplétač pochází ze staré školy, ze Starého světa, český umělec jménem Roman. Je nejlepší. A musí být nejlepší: výplet může rozhodnout zápas, zápas může rozhodnout kariéru a kariéra může rozhodnout bezpočet životů. Když z tašky vytáhnu novou raketu a snažím se vyhrát zápas, napětí výpletu může mít cenu stovek tisíc dolarů. Protože hraju za svou rodinu, svou charitativní nadaci a svou školu, každá struna je jako drátek v motoru letadla. Vzhledem ke všemu, co se nachází mimo mou kontrolu, jsem posedlý těmi několika věcmi, které kontrolovat můžu. A napětí výpletu je jednou z nich.

Roman je pro mou hru tak důležitý, že ho beru s sebou na cesty. Oficiálně žije v New Yorku, když ale hraju ve Wimbledonu, bydlí v Londýně, a když hraju French Open, stává se z něho Pařížan. Sem tam, když se v nějakém cizím městě cítím osamělý a ztracený, sednu si k němu a pozoruju ho, jak vyplétá rakety. Ne proto, že bych mu nedůvěřoval. Právě naopak. Sledování tak zručného umělce mě uklidní, uzemní a inspiruje. Připomene mi to, jak výjimečně důležitá je na tomto světě dobře odvedená práce.

Nové rakety dostává Roman ve velké krabici z továrny, a vždycky je to hrůza. Normálnímu člověku připadají všechny stejné, Romanovi každá jiná, stejně jako obličeje v davu. Otáčí s nimi sem a tam, vraští obočí, pak se pustí do propočtů. Teprve potom začne. Nejdříve odstraní původní grip a nasadí můj, udělaný na míru, který používám už od svých čtrnácti. Můj grip je osobní stejně jako otisk palce, a to nejen vzhledem k tvaru dlaně a délce prstů, ale taky k velikosti mozolů a síle stisku. Roman nasadí na raketu grip. Pak ho omotá telecí kůží, kterou stahuje tak dlouho, až je široká přesně podle jeho představ. Milimetrový rozdíl ke konci čtyřhodinového zápasu může být stejně nepříjemný jako kamínek v botě.

Když skončí s gripem, začne navlékat syntetické struny. Utahuje, povoluje, utahuje, pečlivě je ladí jako struny na houslích. Pak je pomocí šablony potiskne a prudce s raketou mává ve vzduchu, aby potisk zaschnul. Někteří vyplétači potiskují rakety těsně před zápasem, což mi připadá bezohledné a neprofesionální. Barva se otírá na míčky a není nic horšího než hrát proti soupeři, který červeně a černě značkuje tenisák. Mám rád pořádek a čistotu, tedy nezabarvené míčky. Nepořádek vyrušuje a každé vyrušení na kurtu znamená potenciální bod zvratu.

Darren otevře tubu s tenisáky a dva si strčí do kapsy. Loknu si Gilovy vody, pak se jdu naposledy před rozcvičkou vyčurat. James z ochranky nás vede do tunelu. Jako obvykle má na sobě žlutou košili a mrkne na mě, jako by říkal: My chlapi z ochranky máme být nestranní, ale já držím palce vám.

James je na US Open skoro stejně dlouho jako já. Tímhle tunelem mě vedl před a po slavných výhrách i mučivých prohrách. Velký, laskavý, s drsňáckými jizvami, kterými se pyšní. Je tak trochu jako Gil. Skoro jako kdyby Gila na těch pár hodin, když jsem mimo dosah jeho vlivu, na kurtu zastupoval. Na US Open jsou lidi, s nimiž počítáte – organizační personál, sběrači míčků, maséři – a jejich přítomnost je vždy uklidňující. Pomáhají vám nezapomenout, kde a kdo jste. James je na špici tohoto seznamu. Patří k těm, po nichž se sháním hned po příjezdu na stadion Arthura Ashe. Když ho uvidím, tak vím, že jsem zpátky v New Yorku a v dobrých rukou.

Od roku 1993, kdy v Hamburku vběhl během zápasu na kurt divák a pobodal Moniku Selešovou, umísťují organizátoři při US Open jednoho člena ochranky za židli každého hráče během všech přestávek a výměn stran. James si vždy zařídí, aby stál za mou židlí. Jeho neschopnost zůstat nestranný je nekonečně kouzelná. Během náročného zápasu často zahlédnu jeho ustaraný pohled a pak zašeptám: Neboj, Jamesi, tohoto břídila dneska dostanu. Vždycky se tomu zasměje.

Ale teď, když mě vede na tréninkové kurty, se neusmívá. Vypadá smutně. Ví, že dnešní večer může být poslední, který strávíme společně. Ani tak se ale neodchyluje od našeho předzápasového rituálu. Jako vždycky řekne:

Pomůžu vám s taškou.

Ne, Jamesi, mou tašku nikdo nenosí, jenom já.

Kdysi jsem mu řekl, že když mi bylo sedm, viděl jsem, jak Jimmy Connors dal komusi svou tašku, aby mu ji nesl, jako kdyby byl Julius Caesar. Tehdy jsem se zařekl, že svou tašku si vždycky budu nosit sám.

Fajn, řekne s úsměvem James. Já vím. Nezapomněl jsem. Jenom jsem chtěl pomoct.

Pak řeknu: Kryješ mi dnes záda, Jamesi?

Samo, že vám kryju záda. Žádné strachy. Soustřeďte se jenom na hru.

Vyjdeme do setmělého zářijového večera, obloha je směsí nachové, oranžové a smogu. Přejdu k tribuně, potřesu si rukou s několika fanoušky, rozdám pár dalších autogramů. Jsou zde čtyři tréninkové kurty a James ví, že vždy chci ten nejdál od diváků, abychom s Darrenem měli trochu soukromí na trénink a přípravu strategie.

Při prvním bekhendovém úderu namířeném na Darrenův forhend zasténám.

Tenhle úder dneska večer vynech, řekne. Baghdatis by ti to natřel.

Fakt?

Table of Contents

Konec