Top 10 zajímavostí

MUDE – Museu do Design e da Moda Jedno z nejlepších evropských muzeí zaměřených na design 20. století

Belémská věž Klenot manuelské architektury střežící přístup k Lisabonu

Elevador de Santa Justa Stoletý železný výtah nabízí nádherný výhled na město

Klášter Řádu sv. Jeronýma Klenot architektury ze zlaté éry Portugalska

Hrad sv. Jiří Původně maurská pevnost je místem, kde se začala psát historie Portugalska

Museu Nacional de Arte Antiga Navštivte ty nejkrásnější lisabonské sbírky umění

Gulbenkianovo muzeum Skvostné kolekce uměleckých předmětů

Bairro Alto Zdejší bary, kluby a restaurace jsou centrem nočního života ve městě

Alfama Úzké uličky této čtvrti vás zavedou zpět do středověku

Parque das Nações Nenechte si ujít jedno z nejlepších akvárií na světě

Ideální den v Lisabonu

9.00 Začátek dne

Posnídejte v některé z pohodových kaváren v bývalé maurské čtvrti Alfama, plné křivolakých, prudce stoupajících uliček. Po jídle se pomalu vydejte směrem ke katedrále Sé Patriarcal, skromně vyhlížejícímu svatostánku z 12. století, který svou polohou poněkud narušuje jemně utkanou síť alfamských uliček.

11.00 Výhled z hradeb

Od katedrály pokračujte do kopce spletí malebných uliček, zdobených pestrobarevnými dlaždičkami azulejos, až ke hradu sv. Jiří. Z jeho hradeb si vychutnejte nádherný pohled na město a řeku Tejo.

13.00 Oběd

Neváhejte a ochutnejte grilované sardinky či solenou tresku zvanou bacalhau. Zvolte některou z rodinných restaurací v postranních uličkách Alfamy.

14.30 Projížďka tramvají

Nasedněte na tramvajovou linku č. 28 a vydejte se dolů z kopce do historické čtvrti Baixa. Projděte se po náměstí Praça do Comércio, jehož kolonády důstojně shlíží na řeku Tejo. Poté se vydejte autobusem směrem na západ do Belému za těmi nejkrásnějšími lisabonskými památkami.

15.30 Belém

Navštivte dvě z nejvýznamnějších lisabonských památek – klášter Řádu sv. Jeronýma, fantaskní oslavu kamenického a řezbářského umění, a Belémskou věž.

20.00 Večeře v Alfamě

Na večeři si zajděte do Chapitô à Mesa v Alfamě přímo pod hradem sv. Jiří. Z oken jídelny můžete pozorovat soumrak snášející se na město, později pak světla města pod vámi – důstojná tečka za dnem v Lisabonu…

17.00 Pastéis de Belém

Po prohlídce pamětihodností si udělejte čas na ochutnávku lisabonské speciality zvané pastéis de Belém (koláčky se žloutkovým krémem). Ty nejlepší mají v kavárně Pastéis de Belém, denně se jich tu prodá přes 10 000. Poté se vydejte zpět do hotelu, krátce si odpočiňte a vyrazte na pořádnou večeři do Alfamy.

22.00 Písně Fado

Chcete-li poznat nefalšovanou atmosféru tklivých písní fado, zajděte si v Alfamě do některého z tradičních podniků navštěvovaných místními starousedlíky. Ti vám rádi dají nahlédnout do hloubi své rozervané a melancholické duše.

23.30 Noční jízda

V tuto hodinu se začíná noční Bairro Alto probouzet k životu. Pokud máte chuť zažít trochu dobrodružství, vydejte se zpět do města a nechte se pohltit atmosférou radosti a bezstarostnosti. Záleží jen na vás – můžete se toulat od baru k baru, anebo rovnou zamířit do nejlepšího lisabonského klubu, kterým je Lux na nábřeží.

Úvod

Portugalsko, nejzápadněji položená země Evropy, je co do rozlohy i počtu obyvatel srovnatelné s Českou republikou. Z celkem 10,7 milionu obyvatel žije v Lisabonu, hlavním městě země, celých 2,8 milionu. Lisabon leží přibližně v polovině západního pobřeží. Z větší části se rozkládá v kopcích na pravém břehu řeky Tejo, zejména v okolí nejužšího místa jejího estuáru dlouhého 45 km. Přes rozsáhlou deltu řeky se klenou jedny z nejdelších mostů v Evropě.

Několik kilometrů od centra města stojí maják, který označuje konec evropské pevniny a začátek Atlantiku. Právě odtud kdysi vyráželi na své zámořské výpravy Vasco da Gama a ostatní portugalští mořeplavci. Atmosféru města dotváří tajemný oceán, jehož hladina se třpytí v paprscích odpoledního slunce a v jehož vlnách možná zaslechnete ozvěny melancholických písní fado.

Pohodové město

Zlatá éra Lisabonu i celého Portugalska a jeho kolonií je nenávratně pryč. Země zažívala v průběhu své existence lepší i horší časy, přičemž změny zde často probíhaly velmi dramaticky. Dokonce i nedávné období ekonomické prosperity, nastartované na konci 20. století, je dnes vnímáno jako dávná minulost. Portugalsko je dnes jedním z nejslabších článků eurozóny a v roce 2011 dokonce muselo požádat EU o finanční výpomoc.

Světový jazyk

Na celém světě hovoří portugalsky 270 milionů lidí. Portugalština je tak pátým nejpoužívanějším světovým jazykem.

V celém Lisabonu můžete pochopitelně najít mnoho galerií, špičkových restaurací i značkových butiků a ve dne i v noci se tu můžete skvěle bavit. Přesto je ve městě patrná jakási blíže neuchopitelná atmosféra plná nostalgie a stesku, skrývající se za portugalským slovem saudade.

Ručně malované dlaždičky na Palácio dos Marqueses de Fronteira

Turisté, kteří do města zavítali ve 20. století, sem přijížděli právě kvůli tomuto melancholickému ovzduší. Lisabon měl pověst příjemného a pohodového provinčního města, tvořeného spletí uzounkých maurských uliček, zdobených ručně malovanými keramickými dlaždičkami. Lisabonské čtvrti, natěsnané na svazích kolem poklidné řeky Tejo, jsou plné drobných vzpomínek na dávnou slávu města – počínaje vzhledem moderních rybářských lodí připomínajících plavidla Féničanů až po úryvky tklivých písní fado namalované na zdech domů.

Ulice a vyhlídky

Bělostné uličky staré maurské čtvrti Alfama jsou i dnes srdcem historického centra Lisabonu. Právě tady (ale samozřejmě nejen zde) na vás dýchne jedinečná atmosféra města – místní zkrášlují balkony svých příbytků květinami, téměř všude najdete zdi ozdobené keramickými dlaždičkami a chodníky s mozaikami. Zdejší genius loci dotváří omšelé fasády s často opadávající omítkou a pod okny rozvěšené prádlo. Na mnoha místech si povšimnete právě probíhajících rekonstrukcí a restaurátorských prací.

Místní ženy cupitají s plnými nákupními taškami ulicemi nahoru a dolů bez zjevného protestu. Turisté však raději dávají přednost dopravě v kouzelných prehistorických tramvajích či typickými žlutými lanovkami. Při toulkách po městě často narazíte na neočekávaná zákoutí a ještě častěji se před vámi otevře nádherný výhled na červené lisabonské střechy a řeku pod nimi – ať již z některé z vyhlídek ve čtvrti Alfama, ze zahrad hradu sv. Jiří či z vrcholu výtahuElevador de Santa Justa, který byl kdysi využíván k dopravě dělníků a obyvatel z níže položené čtvrti Baixa do oblasti zvané Bairro Alto.

Lisboa Card

V turistických informačních kancelářích si můžete pořídit tzv. Lisboa Card, se kterou můžete cestovat metrem, autobusy, tramvajemi i lanovkami. Navíc budete mít předplacený vstup do 27 muzeí a vybraných památek, o 10–50 % levnější vstupenku do dalších zajímavých objektů a slevu na nákupy v obchodech. Kartu, která platí i mimo Lisabon (například na zámcích Sintra a Queluz), si můžete zakoupit na jeden, dva či tři dny.

I přesto, že pouhých několik kilometrů od centra Lisabonu začíná chladný Atlantik, působí celá oblast středomořským dojmem. Město je orientováno na jih, leží v závětří a panují tu mírné zimy, takže je plné palem a strelícií, tak typických právě pro území kolem Středozemního moře. Obyvatelé Lisabonu nikam nespěchají, užívají si života a jsou to ti nejvřelejší hostitelé, jaké si umíte představit. Ve městě narazíte na připomínku slavné minulosti Portugalska na každém rohu, přesto je dnešní Lisabon moderním a kosmopolitním městem. V ulicích se procházejí lidé mnoha národností, které poznáte podle jejich oblečení. Mnozí z nich jsou přistěhovalci z bývalých portugalských kolonií – Angoly, Kapverd či Mozambiku – jiní pochází z Brazílie, Macaa či oblasti Goa v Indii. Ti všichni sem přinesli kousek své země a okořenili zdejší kuchyni.

Horní a dolní čtvrti

Jedním z vrcholných zážitků, které vás v Lisabonu čekají, je návštěva hradu sv. Jiří, jenž se tyčí na kopci nad městem. Přímo pod jeho hradbami se rozkládá nejstarší a nejkrásnější lisabonská čtvrť Alfama. Tato dělnická čtvrť bývala kdysi domovem lisabonské elity, která přežila ničivé zemětřesení v roce 1755. Oblast si dodnes zachovala půdorys z dob Maurů a téměř venkovský ráz.

Na západě Lisabonu leží obytná čtvrť Belém, pravděpodobně nejreprezentativnější část města. Právě v ní se odráží slavná minulost Portugalska, kterou připomínají skvostné architektonické památky v manuelském stylu.

Mezi dvěma zmíněnými oblastmi se rozkládá čtvrť Baixa – „dolní“ centrum Lisabonu. Jde o nábřežní čtvrť, plnou neoklasicistních budov. Sídlí tu ministerstva, najdete tu starou burzu, překrásná náměstí, spousty obchodů a také chloubu Lisabonu, muzeum MUDE – Museu do Design e da Moda. Většinu čtvrti Baixa zničilo mohutné zemětřesení, nicméně oblast byla znovu vystavěna do své současné podoby.

Momentka ze čtvrti Baixa

Čtvrť Bairro Alto leží v kopcích a dostanete se sem tramvají, lanovkou nebo poměrně náročným pěším výstupem. Do této typické lisabonské čtvrti vyráží místní večer za zábavou do restaurací a barů. Zde máte možnost zaposlouchat se do tklivých portugalských písní fado. Součástí čtvrti je i oblast zvaná Chiado, která byla v roce 1988 takřka kompletně zničena při mohutném požáru a následně znovu postavena.

Prohlídka muzea MUDE

Od konce 20. století dochází v Lisabonu ke mnoha stavebním změnám, dopravní infrastruktura se pomalu zlepšuje a modernizuje. Stará nábřežní mola a skladiště se pomalu mění na moderní restaurace a taneční kluby. V severní části města vznikla moderní zástavba zvaná Parque das Nações.

Okolí města

Město vám na jedné straně nabídne krásnou architekturu, připomínající zlatou éru Portugalska, na straně druhé i několik moderních a jedinečných muzeí. Za jeho hranicemi na vás čeká několik opravdu zajímavých míst, která jsou snadno dostupná autem či hromadnou dopravou. Na severozápadě směrem k pobřeží je to město Sintra s nádhernými zámky a usedlostmi quintas, roztroušenými na svazích porostlých borovicemi. Na západ od Lisabonu najdete v okolí města Estoril několik přímořských letovisek, jižně od řeky Tejo se nachází národní park Serra da Arrábida a rybářské město Sesimbra. V těsné blízkosti Lisabonu rovněž láká k návštěvě zámek Queluz, postavený ve stylu francouzských Versailles.

Jídlo a pití

Navštívíte-li Lisabon, nesmíte zapomenout ochutnat pravou portugalskou kuchyni a zdejší skvělé víno. Záleží jen na vás, zdali tak učiníte v obyčejné venkovské hospodě, či zda vyrazíte do některé z vyhlášených lisabonských restaurací. Hlavními složkami jídelníčku jsou dary moře, pestré rybí speciality, mořské plody a vydatné polévky.

Parque das Nações

Stolní víno je portugalskou chloubou. Každá oblast má své vlastní víno, které vás překvapí svou kvalitou, chutí a v neposlední řadě i velmi přijatelnou cenou.

Stručná historie

Přestože podle legendy byl zakladatelem Lisabonu hrdinný Odysseus, historikové datují vznik města již do roku 1200 př. n. l. Tehdy tu byla založena fénická obchodní stanice, které se říkalo Alis Ubbo (bezpečný přístav), později byla nazvána Olisipo.

První známky osídlení oblasti pocházejí ještě z dřívějších dob; lidé se v klidné deltě řeky usazovali již tisíce let před tím. Severní a centrální oblasti Portugalska osídlili kolem roku 700 př. n. l. Keltové, pobřeží však bylo pod nadvládou mocného Kartága.

První písemné záznamy o Lisabonu pocházejí z roku 205 př. n. l., kdy Římané vyhnali z oblasti Kartagince a i přes silný odpor keltských kmenů založili na území Portugalska provincii nazvanou Lusitánie. Olisipo se stalo samosprávnou územní jednotkou a později bylo Juliem Césarem přejmenováno na Felicitas Julia. Římané tu budovali cesty, pěstovali vinnou révu, pšenici a olivy a zároveň položili základy portugalského jazyka. Moc Říma však pomalu slábla a většinu Pyrenejského poloostrova postupně obsadily na počátku 5. století různé kočovné kmeny, v 6. století se tu jako poslední usadili Vizigóti.

Nadvláda Maurů

Roku 711, 79 let po smrti proroka Mohameda, přeplula Gibraltarský průliv ohromná muslimská armáda a během několika let si podrobila takřka celý Pyrenejský poloostrov. Lisabon se pod nadvládou Maurů stal prosperujícím městem. Hrad, který tu začali stavět Vizigóti, byl podstatně rozšířen a čtvrť Alfama, táhnoucí se od hradu k řece, se začala proměňovat v kvetoucí muslimskou oblast.

Křesťané drželi své pozice jen v severním Portugalsku, avšak po významném vítězství nad Maury v bitvě u Ourique v roce 1139 se nechal Alfonso I. (též Alfonso Henrique – Alfons Jindřich) sebevědomě korunovat prvním portugalským králem. V roce 1147 dokázal přesvědčit tisíce křižáků z Flander, Normandie, Německa i Anglie, kteří se chystali do Svaté země, aby zasadili úder Maurům v Lisabonu. Křižáci obléhali Lisabon čtyři měsíce a město jim nakonec padlo do rukou. Mauři byli z Portugalska definitivně vypuzeni o století později a král Alfonso III. si zvolil Lisabon za své sídelní město.

Zlatá éra

V roce 1385 zvítězil portugalský král João I. (Jan I.) v bitvě u Aljubarroty (100 km severně od Lisabonu) a definitivně tak zajistil nezávislost Portugalska na sousedním Španělsku. Roku 1386 uzavřel s Anglií tzv. Windsorskou smlouvu, která je nejstarší dosud platnou vojenskou úmluvou na světě. O rok později se João I. oženil s princeznou Filipou z Lancasteru, dcerou lancasterského vévody Jana z Gentu. Jejich třetí syn, princ Henrique, známý pod jménem Jindřich Mořeplavec, se stal velmistrem Kristova řádu a podstatně přispěl k novým zámořským objevům.

Inês a Pedro

Inês de Castro a Pedro I. řečený Spravedlivý se klidně mohli stát předobrazem tragického osudu Romea a Julie. Pedro jako následník trůnu nerespektoval přání své rodiny a po dlouhá léta žil se španělskou kráskou Inês, dvorní dámou portugalské královny. Roku 1355 však byla Inês na přímý příkaz Pedrova otce, krále Alfonsa IV., zavražděna. Po dvou letech, když se Pedro sám stal králem, nechal tělo své milé exhumovat a prohlásil ji za právoplatnou královnu. Dokonce prý nechal veškeré dvořanstvo a šlechtice pokleknout před jejími ostatky a všem nařídil políbit její ruku. Pedro I. a Inês dnes spočívají ve společném hrobě v klášteře Alcobaça.

Princ Henrique se vyznamenal v roce 1415, kdy se ve věku 21 let zúčastnil námořní výpravy proti severoafrické pevnosti Ceuta. Ve skutečnosti to byla jeho první a poslední odvážná akce, jelikož ihned po ní se usadil „na konci světa“ na poloostrově Sagres v Algarve, kde založil jakési dobové výzkumné středisko a zaměstnal tu řadu astronomů, kartografů a dalších vědců, kteří se věnovali námořním vědám. Jím financované plavby zcela převrátily pohled tehdejších Evropanů na svět. Za Jindřichova života se portugalské karavely dostaly daleko za nejzápadnější výspu Afriky a Portugalci si obsazením Madeiry a Azor vytvořili vynikající předpolí pro své budoucí zámořské výpravy.

Jindřich Mořeplavec

Zlatá éra portugalských dějin nastala za vlády krále Manuela I. řečeného Šťastného, který vládl mezi lety 1495 a 1521. Objevné cesty, které portugalští mořeplavci v této době uskutečnili, z něj udělaly jednoho z nejbohatších evropských panovníků. Za jeho vlády byly postaveny například Belémská věž či klášter Řádu sv. Jeronýma, vrcholné stavby pozdně gotického manuelského stylu.

Nejdůležitější zámořskou výpravou pod vlajkou Manuela I. se stala expedice Vasca da Gamy v roce 1497. Tomu se podařilo objevit to, co hledal Kolumbus – nejkratší cestu k orientálnímu koření. Vasco da Gama obeplul mys Dobré naděje a následujícího roku přistál v Kóžikkótu (Kalikatu) v jižní Indii. Portugalci ovládli v podstatě celý Indický oceán, čímž ukončili dominantní postavení Benátek v obchodu s kořením. Od té doby se všichni důležití evropští obchodníci obraceli výlučně na Lisabon. Další významný úspěch přišel v roce 1500, kdy Pedro Álvares Cabral přistál u břehů Brazílie.

Manuelský styl

v klášteře Řádu sv. Jeronýma

Osudové roky

Král Manuel I. zemřel roku 1521 a jeho nástupcem se stal jeho nejstarší syn João III. řečený Zbožný, který se rozhodl ze sousedního Španělska pozvat do země jezuitské inkvizitory.

Inkvizice sice nikdy neměla v Portugalsku takovou moc jako ve Španělsku, přesto její nástup zemi poznamenal. Perzekuce se zaměřily především na „nové křesťany“ – židy, kteří byli nuceni přestoupit na křesťanství, včetně početné komunity španělských židů žijících v Portugalsku. I přes neutuchající hon na čarodějnice, epidemie moru a opakovaná zemětřesení dosáhl na konci 16. století počet obyvatel Lisabonu 100 000.

Roku 1580 zemřel portugalský král Henrique I., aniž by zanechal následníka trůnu. Situace využil španělský král Filip II. a násilím připojil Portugalsko ke Španělsku. Trvalo dlouhých 60 let, než se Portugalci dokázali vzbouřit proti španělské nadvládě. Pod vedením vévody z Braganzy se Španělů definitivně zbavili 1. prosince 1640, načež byl tento vévoda pod jménem João IV. korunován portugalským králem. Korunovace proběhla jako celonárodní oslava na lisabonském náměstí Terreiro do Paço, které je dnes známé pod názvem Praça do Comércio. Na památku této události je 1. prosinec v Portugalsku slaven jako Den nezávislosti.

Joãův vnuk, král João V., vládl mezi lety 1706 a 1750. Období jeho vlády bylo charakterizováno přílivem zlata z Brazílie, které král prostopášně utrácel za množství opulentních staveb a pomníků. Jako příklad může posloužit pompézní zámek a klášter v Mafře 40 km severozápadně od Lisabonu.

Zkáza a obnova

Pravděpodobně nejtragičtější událostí portugalských dějin se stalo ničivé zemětřesení, které propuklo 1. listopadu 1755 v 9.40 ráno. Věřící se na svátek Všech svatých právě vydali na ranní bohoslužbu, když udeřilo jedno z největších zemětřesení v historii lidstva. Počet obětí se odhaduje na 60 000, většina lidí zahynula při požárech a ve vlnách tsunami, které zemětřesení vyvolalo. Připomínky tohoto děsivého neštěstí jsou v Lisabonu patrné dodnes – například na ruinách karmelitánského kostela ve čtvrti Bairro Alto (hned za výtahem Elevador de Santa Justa), jehož střecha se v onen osudný listopadový den zřítila.

V té době vládl v Portugalsku král José I. (Josef I., 1750–77), který se však projevil jako slabošský panovník. Otěže moci fakticky držel ambiciózní ministr Sebastião José de Carvalho e Melo, hrabě z Oeiras, který vešel ve známost pod jménem markýz Pombal. Po zničujícím zemětřesení osobně vedl přestavbu Lisabonu a všemožně usiloval o modernizaci země. Oběti zemětřesení byly urychleně pohřbeny, ti, kteří přežili, byli ubytováni v narychlo zbudovaných příbytcích a celé město začalo podle nově navržených plánů opět pomalu vstávat z popela.

Novější čtvrti města jsou dodnes označovány „Pombalův Lisabon“. Na počest markýze byl na severním konci Avenida da Liberdade vztyčen sloup s jeho sochou, oblast kolem něj je označována jako Pombal. Na Praça do Comércio, kde před zemětřesením stával královský palác, stojí dnes ohromná jezdecká socha Josého I. Roku 1758 byl na krále spáchán neúspěšný atentát, po kterém na Pombalův příkaz zavládly po celé zemi těžké represe.

Azulejos

Azulejos, ručně malované glazované keramické kachličky, jsou v Lisabonu všudypřítomné. Jejich funkce však zdaleka není jen dekorativní – po obrovském ničivém požáru, který na konci 18. století zničil téměř celý Lisabon, jimi byly osazovány fasády domů jako ochrana před dalšími případnými požáry. Jméno azulejo bylo pravděpodobně odvozeno z arabského al-zuleiq, označujícího malý leštěný kámen. V prostorách Museu Nacional do Azulejo se můžete seznámit mimo jiné s procesem jejich výroby.

Španělská válka za nezávislost a občanská válka

Na začátku 19. století se Napoleonovi podařilo zatáhnout Portugalsko do tehdejšího největšího konfliktu v Evropě. Situace byla tak vážná, že královská rodina musela na palubách anglických lodí uprchnout do Brazílie. Král zůstal v Jižní Americe pro jistotu až do roku 1821, tedy celých deset let po ukončení tohoto krizového stavu.

Obraz nádvoří královského paláce, Miradouro de Santa Luzia

Roku 1807 se Napoleon pokusil přimět Portugalsko, aby vypovědělo smlouvu o přátelství s Anglií. Lisabon se snažil zůstat neutrální, ale poté, co odmítl vyhlásit Anglii válku, vtrhla do země francouzská armáda pod vedením generála Andoche Junota. Generál si zřídil hlavní stan na zámku Queluz na předměstí Lisabonu.

V roce 1808 byli Francouzi anglickými vojsky z Lisabonu vytlačeni a během několika následujících let dosáhla spojenecká britsko-portugalská armáda pod velením Arthura Wellesleyho (pozdějšího vévody z Wellingtonu) významných vítězství. Po bitvě u opevněné linie Torres Vedras severně od Lisabonu byli Francouzi definitivně odraženi, při ústupu ze země však vyplenili každé město, kterým prošli. Poslední francouzské jednotky zmizely z Portugalska v roce 1811.

Socha Pedra IV. v Rossiu

Mír však netrval dlouho, už po 17 letech se země opět ocitla ve válce. Tentokrát šlo doslova o bratrovražedný boj, který vyústil v občanskou válku. Po smrti krále Joãa VI. se o portugalský trůn utkali dva sokové – nejstarší syn Pedro IV., který byl v té době císařem nezávislé Brazílie, a jeho bratr Miguel I. Legitimní následovník trůnu Pedro IV. nakonec v občanské válce zvítězil, velmi záhy (v září 1834) však zemřel na souchotiny ve věku 36 let. Na trůn usedla jeho nezletilá dcera Maria da Glória, která se později (již jako královna Marie II.) provdala za německého prince Ferdinanda z dynastie Sachsen-Coburg-Gotha. Ten pro ni nechal vystavět nad Sintrou nádherný zámek Pena a z jejich manželství vzešlo celkem 11 dětí, čtyři z nich však zemřely hned po narození. Marie II. zemřela při porodu syna ve 34 letech.

Mnoho portugalských panovníků zemřelo předčasně nebo za tragických okolností, ale pouze jediný z králů se stal obětí atentátu. 1. února 1908 zaútočili na otevřený vůz krále Carlose I. (Karla I.) na Terreiro do Paço dva republikánští revolucionáři. Král byl na místě mrtev, jeho starší syn a následník trůnu Luís Felipe byl smrtelně raněn a zemřel o dvacet minut později. Mladší syn Manuel atentát přežil, byl pouze postřelen do ramene. Jakožto Manuel II. se stal posledním portugalským králem. V roce 1910 byl při republikánském převratu svržen. Do konce svého života pak žil v exilu ve Velké Británii.

Republika a diktatura

Portugalsko se stalo teprve čtvrtou republikou v Evropě, ale republikánské zřízení nebylo Portugalcům příliš po chuti. Země procházela obdobím nestability – atentáty, převraty, pády vlád a aféry byly na denním pořádku. Poslední, co si země přála, byla válka, avšak z obavy o svá africká území nakonec Portugalsko do 1. světové války vstoupilo, a to na straně Spojenců. 24. ledna 1916 Portugalsko internovalo skupinu německých plavidel kotvících na řece Tejo a německý císař zareagoval okamžitým vyhlášením války. Portugalsko vyslalo svá vojska do zákopů ve Francii.

Válka jen urychlila konec portugalských hrátek s demokracií. V roce 1926 se moci chopil generál António Óscar Carmona a v roce 1928 se stal ministrem financí profesor ekonomie na univerzitě v Coimbře António de Oliveira Salazar. Tomu se podařilo zastavit krvácení portugalské státní pokladny a roku 1933 se stal předsedou vlády. Zavedl v zemi autoritářský režim zvaný Estado Novo, který byl charakteristický svým důrazem na hospodářský rozvoj a nacionalismus. Za 2. světové války zůstalo Portugalsko neutrální zemí, Spojencům však povolilo využívat Azorské ostrovy jako vojenskou základnu.

Karafiátová revoluce

V roce 1968 postihla premiéra Salazara mrtvice. Do čela vlády se postavil dr. Marcelo Caetano, roku 1974 však armáda, nespokojená se situací v koloniích, diktaturu svrhla. Po této tzv. karafiátové revoluci Portugalsko ukončilo své koloniální angažmá v Mozambiku a Angole, což mělo za následek příliv milionů uprchlíků do země. Politickou situaci charakterizovaly permanentní spory mezi levicí a pravicí, nicméně země byla na nejlepší cestě k demokracii.

Po roce 1986, kdy země vstoupila do Evropské unie, začal rozvoj postupovat mílovými kroky a Portugalsko mělo záhy jednu z nejrychleji rostoucích evropských ekonomik. Země hostila Expo v roce 1998, v Lisabonu vyrostla nová moderní čtvrť Parque das Nações a v témže roce se stal portugalský spisovatel José Saramago nositelem Nobelovy ceny za literaturu. V roce 2004 se v zemi konalo fotbalové EURO, díky němuž zde byly vynaloženy obrovské prostředky na výstavbu nových a rekonstrukci starých stadionů.

Světová hospodářská krize však v roce 2008 zasáhla Portugalsko s nebývalou intenzitou. Rozpočtový deficit země se brzy dostal mimo jakoukoliv kontrolu a v roce 2011 muselo Portugalsko (jako třetí země v Evropě po Řecku a Islandu) požádat o mezinárodní finanční pomoc. Situaci se podařilo stabilizovat až díky mimořádným úsporným opatřením.

Estação do Oriente

Historické milníky

1200 př. n. l.

Féničané zakládají obchodní stanici Alis Ubbo neboli Olisipo.

700 př. n. l.

Příchod keltských kmenů.

205 př. n. l.

Římané zakládají Lusitánii; Olisipo se stává správním územím.

5. století

V oblasti Lisabonu se usazují Vizigóti.

711

Mauři dobývají Pyrenejský poloostrov.

883

Sever Portugalska opět ovládají křesťané.

1139

Alfonso I. (Alfonso Henrique) se stává prvním portugalským králem.

1255

Hlavním městem Portugalska se místo Coimbry stává Lisabon.

1386

Uzavřena Windsorská smlouva mezi Portugalskem a Anglií.

1415

Objevena Madeira, začíná éra zámořských objevů.

1498

Vasco da Gama objevuje námořní cestu do Indie.

1500

Pedro Álvares Cabral přistává u břehů Brazílie.

1536

Nástup inkvizice.

1580

Portugalsko se na 60 let dostává pod španělskou nadvládu.

1755

Lisabon téměř zničen silným zemětřesením.

1807

Napoleonova armáda vstupuje do Portugalska. Královská rodina se uchyluje do Brazílie.

1828–34

Občanská válka mezi Pedrem IV. a Miguelem I.

1834

Církevní řády rozpuštěny, majetek církve zkonfiskován.

1908

Král Carlos I. a princ Luís Felipe umírají při atentátu.

1916

Německo vyhlašuje Portugalsku válku.

1932

Premiérem a diktátorem v jedné osobě se stává António de Oliveira Salazar.

1974

Karafiátová revoluce přináší do země demokracii; Portugalsko se stahuje z afrických kolonií a přijímá miliony imigrantů.

1986

Portugalsko vstupuje do Evropské unie.

2001

Escudo je nahrazeno eurem.

2004

Portugalsko hostí fotbalové EURO.

2007

V zemi jsou legalizovány potraty.

2011

Portugalsko žádá EU a MMF o finanční pomoc. Sociální demokraté vítězí ve volbách, premiérem se stává Pedro Passos Coelho.

2014

Ukončena finanční pomoc EU a MMF.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Top 10 zajímavostí

Ideální den v Lisabonu

Úvod

Pohodové město

Ulice a vyhlídky

Horní a dolní čtvrti

Okolí města

Jídlo a pití

Stručná historie

Nadvláda Maurů

Zlatá éra

Osudové roky

Zkáza a obnova

Španělská válka za nezávislost a občanská válka

Republika a diktatura

Karafiátová revoluce

Historické milníky

Kam se vydat

Alfama

Baixa

Bairro Alto

Belém

Sever Lisabonu

Výlety do okolí Lisabonu

Volný čas

Nakupování

Aktivní dovolená

Stravování

Zajímavosti

Lisboa Card

Inês a Pedro

Azulejos