Vydalo

Nakladatelství Petr Čmerda - DriftBooks

Tolarova 355, Volary

jako e-knihu No.10

rok vydání 2014 (pouze elektronické vydání)

www.driftbooks.eu

Konverze do elektronického formátu Jakub Rákosník

odpovědný redaktor: Petr Čmerda

© Pavel Brycz c/o DILIA, 2002

© Ilustrace: Filip Raif, 2002

ISBN 978-80-87741-27-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-87741-28-3 (Formát Mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Tento příběh jsem mohl vyprávět díky grantu UNESCO,

kuchyni Heleny Michie a laskavé přírodě v předhůří Pyrenejí,

která se i v čase honiteb chovala velmi, velmi tiše.

Merci beaucoup.

Autor

V dětství jsme ten dům znali

Měl krásné jméno Fantazie

Anonym

KNIHA PRVNÍ - JARO

Sloni přicházejí

Město, ve kterém bychom chtěli s Karolínou žít, chová na útraty radnice slony. Každý zdejší obyvatel to věděl, ale my to netušili, přespávali jsme na střeše paneláku ukryti před větrem zástěnou z plachty a náhle se ozvaly podivné zvuky.

„Hrúúúúúúúúúúúúúúúúm, hrúúúúúúúúúúúúúúúm,“ zahřmělo ze země namísto z oblohy a šedivé mraky se roztrhly hluboko pod námi.

„Jak může přijít bouřka odspoda?“ podivila se Karolína a pohlédla dolů, vykřikla a jektala zubama.

„Cos tam viděla?“ zeptal jsem se a radši se nekoukal kvůlivá závrati.

„Slony,“ odpověděla, „viděla jsem normální slony, asi nejsem normální,“ diagnostikovala se ukvapeně.

Podíval jsem se taky.

„Co to je?“ položila mi otázku má družka.

„Mělas pravdu, sloni,“ hvízdnul jsem a zapomněl se poděsit své závrati.

„A dívej, tam jsou dva lidi a co dělají? Voni se svlíkají před těma slonama a... a... normálně voni se milují. Chápeš to?“ vyjevila se Karolína.

„Třeba jsou muž a žena,“ zauvažoval jsem.

„To doufám,“ pozvedla Karolína obočí.

A tak jsme poprvé spatřili z ptačí perspektivy města, kde se chceme usadit, stádo afrických slonů a jejich pastevce, kteří se před nimi milují, aby učinili příklad mohutným samcům a samicím. Jsou za to placeni. Město miluje své sloní stádo a touží po slůňatech, jež se rodí z rozkoše slonů, kterou se učí od lidí. Naše město je jediné místo na světě, kde mají sloni neustálou říji. To jsme se dozvěděli později od Jirky, přítele z města, ve kterém chceme žít.

A tak naprosto zmatení jsme stáhli plachtu proti větru na sebe a oddali se také milování, protože když si nevíme s něčím rady, tak se milujeme jak cikáni.

Jitření

Plachta, kterou jsme se přikrývali při našem milování a která nás chránila před větrem, deštěm i před kroupami, byla trojúhelníková kosatka z velké plachetní lodi, která ztroskotala, aniž by kdy vyplula. Plachetnice se jmenovala Jitřenka, a tak říkám našemu životu pod kosatkou jitření: jitříme svým milováním, spaním bok po boku, čelem k čelu, či zády k zádům své city. Plachta je bílá a taková zůstane, když ji občas vypereme v prádelně u obchodního domu, kde konáme své velké prádlo a pročítáme inzeráty s nabídkami pronájmů. Mě pročítat inzeráty brzy omrzí, začnu se tvářit a cituji Ambrose Bierce, že „optimismus je intelektuální choroba vyléčitelná jedině smrtí“. Karolína už zná ty moje stavy, strčí mi tedy dlaň do kapsy, hladí mě přes džíny a začíná si vymýšlet legrační inzeráty. Karolína je na takový dětinskosti báječná, učí malinký špunty ve škole a ty prvňáčci ji naprosto zbožňují.

No, nezbožňovali byste ji taky, kdyby vám zvedala morálku vymýšlením bláznivejch inzerátů?

PRONAJMU, NEBO PRODÁM ZÁNOVNÍ PONORKU 5+1. VHODNÁ PRO PODNIKÁNÍ

NEBO TRVALÉ BYDLENÍ.

ZN. Pochromovaná.

Nebo třeba:

PRODÁM MARINGOTKU BEZ KOL S PŘÍSLUŠENSTVÍM.

ZN. Trvalý pobyt

A když jí ani tyhlety skopičinky nepomohou vytáhnout mě z trudnomyslnosti, přitiskne se ke mně a podívá se mi do očí pohledem zdola, musí se pravda trochu snížit, nejsem žádnej pivotman z NBA a vona je vysoká a štíhlá, a já se v tom momentě cejtim jako homo macho, člověk mužný, když pronese kouzelnou větu:

„Miláčku, pojďme jitřit“

Ještě se nestalo, že bych byl proti.

Nad hlavou hvězdy

Když dojitříme pod kosatkou, myslím na Jirkův námořnický příběh. Jirka, jak už jsem řekl, je náš přítel, kterému věříme a jenž nám umožnil přežít na střeše už první dva měsíce navzdory smrštím aprílových větrů a dešťů, jež do nás mydlí jak presta smyčců z Vivaldiho.

Jak tak hledím zpod Jitřenky na hvězdnou oblohu, zazvoní mi do ucha Karolínin hlas: „Na co myslíš? Cililink.“

„Myslím na Jirku,“ odpovím a dál fixíruju pohledem oj Velkého vozu.

Karolína souhlasně zavrní.

Myslet po milování na někoho jiného než na našeho přítele Jirku, se zlou bych se potázal, prskala by jak kočka. Takhle přede jak depilační strojek.

A já mohu vyprávět příběh námořníka Jirky a jeho plachetnice po boku své družky: Všechny tři totiž miluju.

Námořníkův příběh

Jirkovi Lavorovi bylo čtyřicet pět let, když ho propustila Plavba labsko-oderská ze svých služeb. Nevím, proč ho propustila, ale tuším nějakou souvislost s jeho rozvodem. Říkal totiž všem lidem ve městě, kde toužíme žít, větu: „Metro musí jet, i když se strojvůdce rozvádí.“

Toto ponaučení opakoval lidem příliš často, než abych nevycítil, co mu straší ve věži.

A zaměním-li krtka, ke kterému nemohl mít námořník Jirka žádný vztah, za jemu vlastní dopravní prostředek, snadno pořekadlo pozměním:

„Loď musí vyplout, i když ztratila přístav. “

Jeho loď tehdy asi nevyplula, protože kapitán byl nešťastný.

Když si v průběhu rozvodových stání a po vyhazovu od plavby uvědomil, že musí vyplout, aby byl na moři, pustil se do stavby své Jitřenky, prodal dům, vybral vkladní knížky a koupil si loděnici, materiál na stavbu lodě a náklaďák. Pak se sám jako tesař a car Petr Veliký pustil do stavby plachetnice pro cestu okolo světa.

Jakmile byla loď hotová, pyšný tvůrce ji nechal dvěma jeřábníky v zapůjčených jeřábech naložit a vydal se nákladním autem k moři. Zapomněl však sejmout stěžně. Pod viaduktem na severozápadním předměstí skončila jeho plavba. Stěžně se po nárazu poroučely na zem a námořník Jirka byl podroben dechové zkoušce. Vrátit stěžně na jejich místa byla pro něho maličkost, ale nepomohlo mu to znovu vyplout, soud přisoudil bývalé manželce půlku domu, kterou už nemohla dostat, dům se změnil v námořní plachetnici, a tak Jitřenku čekal osud být rozdělena na dvě poloviny. V materiální podobě by polovina lodi neposloužila žádnému muži ani ženě, kteří už spolu nechtěli být, proto měla být Jitřenka prodána a vyměněna za lovy. Od Šumavy k Tatrám se však nenašel kupec, který by měl zájem o námořní plachetnici. A tak se Jirka vzdal plachetnice ve prospěch svých dětí a bývalé manželky, než si najde nového partnera s bytem. Zatím mohly dcery Klára a Alžběta bydlet s matkou v nejkrásnějším hausbótu na řece, sbírat rozum, a až jednou vyrostou, zvednout kotvy.

„Musím si pospíšit,“ říká si každé ráno rozvedená paní Lavorová, když češe své bohaté vlasy barvy červánků.

„Musím si pospíšit, než holky zvednou kotvy...“

Recept na kapra, recept na poezii

Z bílých jiker v laguně řeky našeho města vyrostli zdraví a mrštní kapři. Chodil jsem s Jirkou na ryby a on mě zasvěcoval do tajemství lovu. Nejprve mi vysvětlil, že to, co cítím ve svém nitru, je lovecký pud. Podobalo se to vášni. Jak málo chápu posedlost hracími automaty, já v této chvíli dravec na lovu, jak málo mě opájí alkohol, když se vlasec poprvé napne a já ucítím překvapení ryby ve svém živlu, do té chvíle pyšné na svůj úspěšný život, tolik úspěšnější se svými instinkty, než je ten můj zmítaný větry a dešti na střeše panelového domu na sídlišti! Když mi přišla ryba a já se mohl pochlubit s úlovkem Karolíně, mraky, které věštily bouři, se roztrhaly u odpluly, my pak poklidně usedli k plynovému vařiči, klábosili, smažili rybu a čekali na vzácného hosta Jirku, který přinese láhev tramínu z mutěnické vinařské oblasti a pochválí recept na kapra Karolíniny babičky, který se dědí v jejím rodě z generace na generaci stejně tak jako laskavost a nezničitelný idealismus jejich povah.

Jen jediné věci se při našem stolování obávám, děsím se, že ho námořník zeptá, co dělá moje poezie.

Stydím se odpovědět, že nedělá nic.

„Tohle je teď moje poezie,“ odpověděl bych, kdybych se nebál, a ukázal na Karolínu, plynový vařič, kapra na talířích, víno ve sklenkách a sloní stádo hluboko dole.

Prostovlasá paní Lavorová a rybolov v oblacích

Jednoho dne jsem vyrazil na ryby bez Jirky, chtěl jsem si dokázat, že už umím přinejmenším tolik, co můj senza učitel, a že natrefím šupináče přesně tak, jak mi můj mistr radil. Jirka tvrdí, že kapři se rádi vystavují na odiv, jsou jako delfíni na moři, vyskakují z vody, ať všechno živé na souši i ve vzduchu vidí, jak jsou dokonalí. Někdy ukážou laškovně třeba ramínko jak slečna z tingl tanglu, jindy se zavlní těsně pod hladinou tyhlety břišní tanečnice pod průhledným závojem vody. Ten průhledný závoj pak musí mít chlap pořád na očích, když jde lovit, a počítat s tím, že i flirtující kapr má smysly, a proto je dobré hodit se nenápadně v nějaké mimikry, nevykračovat si jak ženich na svatbu za halasení svatebních zvonů, ale pohybovat se jako Sioux v jelenicových mokasínech. Šel jsem po břehu řeky a sledoval zlato a stříbro každé šupiny.

Kapři se rádi zdržují tam, kde jsou pod hladinou potopené kmeny stromů, větve či vraky člunů. Jakýkoliv mrtvý předmět pod hladinou je pro ne životodárným eldorádem, protože zachycuje potravu. Všechny tyto poučky jsem znal, a vedený jimi, ocitl jsem se v zátoce, kde co čert nechtěl, kotvila i Jitřenka.

Paní Lavorová s dcerami hleděly zrovna přes zábradlí lodi, snad na někoho čekaly, když jsem se rozmáchl prutem a, jářku, tak nešťastně, že jsem paní Lavorové shodil slamák z hlavy.

„Ale, mladíku, opatrně, ryby jsou ve vodě,“ zasmála se paní Lavorová koketně a potřásla svými hustými rezavými vlasy.

Její dcery zakřičely: „My nejsme ryby, my jsme panny,“ a rozpustile se řehtaly.

„Promiňte, paní! Promiňte, slečny! “

Byl jsem zrudlý ponížením, nejraději bych utekl, ale pak by mi bylo ještě hůř před těmi ženami i před Karolínou, před všemi ženami na světě, a tak jsem znovu nahodil.

„Kačena!“ zařval jsem a ucítil, jak mi vlasec ujíždí z rozdrnčeného navijáku jako blesk a vznáší se za hloupým ptákem, který mi sedl na lep místo kapra.

Největší kachna, jakou jsem kdy viděl, polkla do zobáku háček a vyděšená stejně jako já se vyhoupla k oblakům, chtěl jsem ji přitáhnout, točil jsem navijákem k sobě a ona lítala okolo mě jak dětský papírový drak na podzimním nebi.

„ÓÓÓÓÓÓÓÓÓO,“ vydechly ženy na palubě Jitřenky ohromeně.

„Bojuj,“ zavolala Alžběta, „ať ti nefrnkne!“

„Drž se pevně, třeba tě unese,“ přisadila si Klára.

„Pošli jí psaníčko,“ předháněla se Alžběta s Klárou ve vtipnosti.

„Kač, kač, kač,“ hulákala kačena Klára.

V ten moment jsem však přestal výsměch vnímat. Hleděl jsem za kachnou a osvítilo mě poznání, ano, už jednou jsem něco takového zažil, už jednou jsem měl co do činění s vodním ptákem, ale honem, honem, vzpomenout si, kdy a jak a s kým, za jakých okolností dával krásný vodní pták mé fantazii křídla? A zatímco se paní Lavorová i její dcery Alžběta a Klára dobře bavily, já se rozpomínal na svoje dětství.

Déjà vu

Vzpomněl jsem si na večer na Ohři, kdy mrzlo, až praštělo, a dědeček se svým hustým černým obočím náhle ojíněným ledovými krystalky mě vytáhl z útulného a vyhřátého bytu v činžáku u hotelu U Černého orla, vzal mě od mých her s kuličkami, které duněly za nábytkem, když jsem jimi cvnkal, ve starých bytech se starým nábytkem a s parketami všechno duní, jde jen o to správně cvrnknout, hnal mě tedy dědeček sněhovými závějemi, až jsme došli k Oharce. Byla celá pod ledem. Led se leskl jako sklo a uprostřed ledu byla mohutná bílá labuť, zkřehlá a zamrzlá do ledového příkrovu, to jak ještě volná hladina řeky ji ukolébala ke spánku, ale v krutém objetí ledu se probudila.

„Tumáš, Kryštofe,“ podal mi dědeček sekeru, „bude to tvoje práce, vysekej ji.“

„Já, dědečku?“ podivil jsem se. Nikdy jsem neměl sekeru v ruce, matka ani babička by mi ji nikdy nedaly do ruky, to až teď děda. Měl jsem strach. Nevěděl jsem, jestli se víc bojím labutě, nebo ledu, dospělí mi pořád vštěpovali, abych nelezl na zamrzlou řeku, připomínali mi případy chlapců, kteří se dostali pod led, utopili se a s jarní oblevou se vraceli na břeh neporušení, stále stejní, jen bez dechu, jak je přírodní lednice řeky propustila. Taky nás ve škole učili, že labuť je divný pták. Zpívá, když umírá, a v křídlech má takovou sílu, že dokáže přerazit ruku i dospělému člověku, natož takovému mláděti, jako jsem já.

„Nikdy se nepřibližujte k vystrašené labuti,“ vštěpovali nám ve škole, „mohla by vám ublížit!“

Ano, všechno, co mě dospělí učili, byl strach. A najednou jsem od dědečka dostal sekeru a měl jsem jít po ledu k veliké, obludně krásné labuti.

„Nu, na co čekáš, Kryštofe? Máš strach? Musíš jít ty, já se svou tloušťkou bych se probořil,“ ukázal dědeček na svoje ohromné tělo.

A tak jsem šel. Se sekyrou v ruce jsem postupoval opatrně k labuti.

„Tak, chlapče, jdi, jen jdi,“ povzbuzoval mě za zády dědeček.

A labuť na mě nevěřícně koukala svýma smutnýma očima, když jsem se poprvé rozmáchl a ocel narazila do toho chladného bílého skla. Sekyra po ledu sklouzla tak nešťastně, že mi zajela do nohy a mně se spustila rajská omáčka, krvácel jsem z nohy tak důkladně, že krev postříkala labuť a hned přimrzala k jejímu peří. Bílá labuť tak za chvíli vypadala jak plameňák, ale dědeček si naštěstí ničeho nevšiml, a já už šikovněji vysekal velkého ptáka ze zajetí ledu.

„Hurrrrrá, leť!“ zakřičel jsem na labuť a ona se vznesla.

„Hurrrrrá!“ zařval dědeček a zakláněl hlavu, aby zahlédl na večerní obloze letící stín labutě.

A tak uvidíte-li někdy červenou labuť, je to má labuť. Můj překonaný strach.

Něco mezi ženami a muži

„Zatraceně, pane, nerybaříte moc v oblacích?“ zavolala na mě krásná paní Lavorová.

Vytrhla mě z mého déjà vu, přitáhl jsem tedy na udici k smrti vystrašenou kachnu, vytáhl jí háček ze zobáku a položil ji na hladinu. Byla unavená a okamžitě usnula.

„Příště nejez, co ti nepatří,“ napomenul jsem kachnu.

„Myslíte, že se neutopí?“ zeptala se paní Lavorová a skutečně se zdálo, že se vyčerpaný pták neudrží na hladině a začíná se potápět. Vytáhl jsem ji tedy z vody a nesl unavený chumáč peří v náručí na palubu Jitřenky.

„Paní Lavorová, nemohla byste se o ni postarat, než se trochu sebere?“ zeptal jsem se jí.

„Jé, mami, to je divný, vona spí s votevřenýma vočima,“ vyhrkla Alžběta a vzala si kachnu ode mě.

„Netahejte ji, holky, položte ji,“ napomenula paní Lavorová dcery.

Mně odpověděla: „Jistě, postaráme se o ni, ale jaktože víte, jak se jmenuji?“

„Váš bývalý manžel je mým přítelem, vím něco o téhle lodi,“ odpověděl jsem jí.

„Ach, tak, další námořník,“ usoudila paní.

„Ano, jistě,“ odpověděl jsem. Vlastně jsem neměl důvod opravovat její omyl.

„No, odpusťte, že jsme se vám tolik smály, víte, je to prostě uvolnění prožít den, který se v ničem nepodobá těm ostatním, chápete?“ omlouvala se mi za výsměch, kterým počastovala moje zbrklé a nešikovné rybaření.

„To je v pořádku,“ zamumlal jsem rozpačitě.

„Ale není; co mi budete povídat, vím, jací jste vy mu..., ehm, námořníci,“ oponovala mi krásná paní.

„Ehmmmm, já... byl jsem poprvé sám na rybách, asi jsem vám musel připadat jak Chaplin,“ šil jsem do sebe tak, jak do sebe šije muž, když očekává chlácholení z ženiny strany.

„Jó, Chaplin, cha, cha, chá,“ vyhrkly obě dívky, které si nebraly servítky, a paní Lavorová po nich lupla okem příliš pozdě.

„Dívky, chovejte se slušně, pán je přítelem vašeho otce!“ napomenula je.

„Rybář,“ představil jsem se.

Holky propukly v hurónský smích a koutky zacukaly i jejich matce.

„Opravdu se tak jmenuju,“ hájil jsem se, „Kryštof Rybář!“

Paní Lavorová chtěla zachránit situaci, která začínala nabývat opět komického rázu.

„Můžeme vás pozvat na čaj, pane... Kryštofe?“ zeptala se paní. Záměrně potlačila na jazyku moje příjmení, aby nevyvolala výbuch veselí u svých dcer.

„Ale ano, jistě, rád přijmu vaše pozvání, “ odvětil jsem a paní Lavorová zatleskala dlaněmi a všechny, včetně kachny spící s otevřenýma očima, uvedla do salónu Jitřenky.

Přijetí z Noemovy archy

Salón plachetnice byl kulatý, dokonce strop byl vypouklý, a tak jsem se cítil jako uvnitř glóbu. A bůh ví, že to byl skutečně glóbus, protože ze všech stěn na mě hleděly kontinenty šrafované poledníky a rovnoběžkami. Kulatý stůl, u něhož seděly dívčiny a já s nimi, byl v Antarktidě na zploštělém pólu. Paní Lavorová připravovala čaj a sypala na cibulový porcelánový talíř sušenky klubky. Páni, to jsem dostal hlad.

Dokonce i kachna, která spala s otevřenýma očima, se probudila a sápala se na sušenky clubky. Inu, odehnali jsme ji stranou a nadrobili pár sušenek na zvláštní talířek. Nikdy bych nevěřil, že divokou kachnu ochočí sušenky klubky.

Cpali jsme se sušenkami tak, aby to ještě zůstalo v mezích dobrého vychování, a zároveň remizovali v našem sušenkovém mači: Klára 8, Alžběta 8, já 8. Jen paní Lavorová zaostala jako hospodyně o dvě sušenky. A kačeně jsme taky nedali rovnou šanci.

„Jé, mami, tý se od nás nebude chtít,“ mrkla Alžběta po kačeně.

„Necháme si ji, prosím,“ zaprosila Klára.

„No, a nosorožce byste nechtěly?“ zavrtěla hlavou paní Lavorová.

„To se ví, že chtěly, nosorožce a nosorožčici!“ zasmála se Klára.

„A jelena a jelenici,“ spustila Alžběta.

„Jelenice se neříká,“ opravila dceru matka, „jelen má laň.“

„A co je teda košile z jelenice?“ zeptala se mě Alžběta. „Vinnetou a Old Shatterhand mají košile z jelenice, tak teda mají košili z jelena, nebo z laně?!“

„Prosím, pane Kryštofe, můžete jí to vysvětlit?“ poprosila mě paní Lavorová.

„Jistě,“ hlesl jsem, ale sevřelo se mi hrdlo, to se mi stává vždycky, i když vím, že vím, prostě vysvětlovat něco, co vím, mě připraví o kyslík, natož podávat výklad něčeho, o čem nemám páru.

„Jářku, takhle, Alžběto, jelenice je vydělaná, to znamená změkčená a upravená kůže z jelena nebo z laně, to je jedno, ze které indiánské ženy šily košile.“

„Takže třeba měl Old Shatterhand jelenici z jelena a Vinnetou jelenici z laně?“ zamyslela se Alžběta. „Měl teda jeden kůži z kluka a druhej z holky? Proto se k sobě tak hodili!“

Logika malé slečny mě odzbrojila. Nikdy jsem se na ten problém takhle nedíval. Raději jsem zmlkl a hleděl si šálku zlatého čaje. Byl to takový ten šálek, který má zlaté dno, a jakmile člověk dopil čaj, uviděl svou tvář dole. Tvář v zlatě. To odpoledne jsem ji uviděl čtyřikrát, než jsem se dokázal odtrhnout a odejít z lodě, na níž i vzduch se rozděluje na dvě pohlaví: na kyslík a páru, aby se vzájemně doplnily.

Myslel jsem, jestli si kačenu nechají a přivedou jí kačera, jestli na palubu pustí laň a jelena, jestli tím zvláštním způsobem budou hledět na pokrevní bratry, jestli do podpalubí nacpou pár nosorožců a hlavně jestli k paní Lavorové přijde nějaký námořník.

Když jsem sestupoval z lodního můstku, doprovázela mě paní Lavorová a snad schválně zakolísala na svých vysokých podpatcích. V módě byly koturny z řecké tragédie. Padla mi do náruče a ve mně se zpěnila krev.

A pak jsem uslyšel troubení slonů a probudil se natolik, abych řekl jen:

„Sbohem, paní Lavorová, děkuju za příjemně strávené odpoledne.“

Ještě jsme se dotýkali rukama, ale můj hlas už zněl z pěti metrů. Když jsem seběhl z můstku, byla paní Lavorová na pět metrů ode mě, ale můj hlas mě předběhl na kilometr a volal zdálky: „Dneska sloni troubějí víc než jindy...“

Byla to pitomost, co jsem řekl, ale něco jsem musel říct na omluvu, že se můj hlas vzdaluje od paní Lavorové nadzvukovou rychlostí. Bylo to lepší, než kdybych jí přiznal, že nejsem námořník.

Pozůstalost básníka

„Jak to jde?“ zeptala se mě Karolína na práci jednoho dne, když mi zatelefonovala do reklamní agentury l’Amour.

„Dobře, rádio a slogan,“ odpověděl jsem jí.

„Na co slogan?“ zeptala se.

„Na kuře plukovníka Sanderse,“ oznámil jsem jí.

„Fuj, to mi nechutná,“ otřásla se Karolína odporem.

„No, něčím se musí člověk živit,“ zavtipkoval jsem do sluchátka.

„A jak zní?“ byla zvědavá.

„Proklatě dobré kuře!“ zahlaholil jsem reklamně.

„Dobrý, možná to s tím kuřetem ještě někdy zkusím,“ uznala Karolína.

„A ty, lásko, kolik jsi vychovala dneska dětí?“ optal jsem se.

„Crrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr,“ slyšel jsem náhle ve sluchátku školní zvonek a věděl jsem, že se odpověď dozvím až večer, Karolína chvatně řekla:

„Zvoní, musím, mohl bys, prosím, dneska přijít spát do školy? V rádiu hlásili průtrž mračen!“ A zavěsila.

Rázem jsem vymazal z paměti počítače rádio na Fiat a začal znovu, to školní zvonění mě inspirovalo:

(crrrrrrrrrrrrrrrrrrrr) Paní učitelka: „Tak, děti, dnes si probereme rým. Řekněte někdo libovolné slovo.“

Žák: „Vivat.“

Učitelka: „Mno, ehm, tedy... je to dobré slovo, ale rým na něj bude těžké najít. Nebo snad znáš nějaký?“

Žák: „Fiat. “

Učitelka: „A proč vivat Fiat????!“

Žák: „Inu, já nevím, ale tatínek to včera pořád volal: Vivat Fiat, vivat Fiat!!!!“

Speaker: „A vy byste nevolali - mít nový Fiat už za 30 % jeho ceny?!“

Udělal jsem poslední uvozovky a spokojeně si oddychl. Karolínu prosadím do castingu, má pěkný hlas a dikci učitelky nemusí hrát jako ňáká herečka. Jen aby nenastydla na naší střeše. Zkusím jí navrhnout, abychom do natáčení spotu bydleli radši tajně ve škole.

Vypnul jsem počítač, sbalil se a kráčel za Karolínou. Totiž nekráčel jsem já, ale všechno, co zbylo z básníka.

„Ahoj,“ řekl jsem přitom šéfovi.

„Ahoj,“ odpověděl mi on.

My si s šéfem tykáme.

„Už máš to kuře a ten Fiat?“ podivil se šéf, že odcházím.

„Jistě, zamejloval jsem ti to,“ odpověděl jsem.

„Super,“ odvětil šéf pozitivně.

S šéfem si tykáme a mejlujeme.

Básník a námořník

Vystoupal jsem po širokých schodech knihovny a prohlédl si nové přírůstky. Hezké slečny se neustále rodí, shledal jsem se zalíbením. Studentky šmejdily po chodbách a odděleních knihovny a mrtvé klasiky i mrtvé básníky opájely blahem.

Ale ve studovně byly naštěstí jen jeptišky karmelitky, a tak jsem nemohl být rušen. Uklidil jsem se k encyklopediím důlních strojů, na nichž spočíval jistě letitý prach, a od konce jsem pročítal svůj deník.

Konečně jsem našel, co jsem hledal, báseň, kterou jsem chtěl ukázat námořníkovi Jirkovi.

Takhle vypadala.

Jen nechci tě mít rád

Vzpomínáš, kam jsme to vlastně chtěli,

snad Paříž, snad Londýn, snad dál?

Až v posteli spolu jsme zakotvili,

ač v bouři, srdce je kotva.

Já námořník bůh, ty žena panna,

co Bůh, Máří, dal by nám rád,

když námořník spí, tak ze sna volá,

já chci tě, hmm, já chci tě,

já chci tě, hmm, já chci tě,

jen nechci tě mít rád.

Vzpomínáš, jak jsi se hrůzou chvěla,

to poznalas, že nejsem z božího těsta,

z narkózy pozdě ses probudila,

když zabil jsem malýho Krista.

Já námořník bůh, ty žena panna,

co Bůh, Máří, dal by nám rád,

když námořník spí, tak ze sna volá,

já chci tě, hmm, já chci tě,

já chci tě, hmm, já chci tě,

jen nechci tě mít rád.

Vidím tvou ruku už ve dne v noci,

jak sestra bere ti krev,

ta ruka tak nahá se zachytila

bílými prsty o pelest.

Já jsem jenom muž, ty jenom žena,

co Bůh dal by nám rád,

snad jeptiška ví, snad ví jenom ona,

že chci tě, hmm, já chci tě,

že chci tě, hmm, já chci tě,

jen nechci tě mít rád.

Báseň jsem vytrhl ze sešitu a vložil do obálky, připojil jsem doušku pro Jirku.

„Jirko, ptal ses, co moje poezie, tady ji máš.“

Pak jsem z červeného kostkovaného baťůžku vytáhl láhev, kterou jsem pronesl do knihovny, myslím, že nosit lahve jamajského rumu do čítárny je zakázané, a tak jsem z ní raději upíjel tajně, protože asi jen Bůh ví, co by mi k mému počínání řekly sestry karmelitánky. Třeba by chtěly, abych šel ke zpovědi, ale žádný mrtvý básník dobrovolně ke zpovědi nepůjde, musel by přiznat, že už nemá tu fantazii hřešit slovem ani představou, a musíte uznat, že skutkem bez kouska fantazie to taky nemá úroveň.

Vypil jsem jamajský rum podstatně rychleji než John Silver z Ostrova pokladů, mé oblíbené četby, protože pirát si musel nalejvat narozdíl ode mě jen do jedné nohy. Dřevěné protézy nepijí.

Pak jsem vzal svoji báseň a nasoukal ji do úzkého hrdla prázdné lahve, totiž abych pravdu řekl, pomohly mi černě oděné karmelitky, já se totiž ne a ne trefit, a tak ke mně přistoupily tisíce řádových sester a pomáhaly mi ze stovek lahví od jamajského rumu a ze všech těch úzkých hrdel najít tu pravou a vsoukat do ní pergamen, můj vzácný testament.

Byl jsem nevěstám Kristovým velmi vděčný, ale vždycky, když jsem chtěl jednu každou odměnit polibkem, sáhl jsem do prázdna, a ouha, jeptiška na mě promluvila z opačné strany, než jsem po ní chňapal, karmelitánky měly tu moc sublimovat přede mnou a hned se zhmotňovat, kde jsem je nejmíň čekal, rád bych věděl, jakým privilegiem jim Spasitel toleroval toto čarodějnictví.

Tak přeci ještě nejsem mrtvý, pomyslela si moje vilná duše básníka a představoval jsem si, jak každá karmelitánka v ohrožení své panenské čistoty se rozplyne, aby se hned stranou ztělesnila a klepla bídného svůdníka či svůdného bídníka přes prsty a promluvila:

„Pane, pane, notně jste přebral, nebraňte se, já a mé tři sestry vás skryjeme pod sukněmi a provedeme v tomto stavu okolo knihovnic. Musel byste platit pokutu za porušení knihovního řádu.“

„Pod černými sukněmi? Nikdy!“ vykřikl jsem.

Ale nakonec jsem se podvolil.

Na čerstvém vzduchu se mi udělalo lépe. Sestra Margarita, sestra Marie Róza a dvojčata Jáchyma a Františka mi pomohly zašpuntovat můj dopis pro námořníka Jirku a doprovodily mě až k řece.

„Děkuji vám, slečny...,“ navázal jsem rozhovor, jakmile jsem vystřízlivěl.

„Ach, říkejte nám raději „sestry“, pane, oslovení „slečno“ se v našich kruzích neužívá,“ poprosila mě usměvavá Marie Róza.

„Víte, mám přítele námořníka, zůstal vězet na souši, ale myslím, totiž vím to, že jen dočasně, on určitě vypluje, už šetří na novou loď, ale ptá se mě pořád na poezii, dnes jsem šel a připravil mu námořní poštu, dovnitř jsem vložil, tedy pardon, dovnitř jste vložily moji báseň, nemyslím, že bych mu ji chtěl ukázat jiným způsobem než takhle, jestli tomu, dámy, rozumíte...“

„Sestry, drahý příteli,“ usmála se Marie Róza.

„...sestry,“ opravil jsem se.

„Rozumíme,“ prohlásila pihovatá Jáchyma, „máme také svého bývalého básníka,“ prohlásila Jáchyma a ukázala nataženým prstem vysoko k nebi.

„Hospodina?“ hádal jsem.

„Níž,“ zašeptala sestra Františka.

„Ježíše Krista?“ pálil jsem od boku.

„Ještě níž....,“ usmála se Marie Róza.

Přiznám se, že jsem byl bezradný.

„Našeho papeže Jana Pavla,“ oznámily mi se zvonivým smíchem sestry karmelitky svou hádanku.

„Víte, svatý Otec někdy upadne pro slabost těla, ale zvedne se, a jenom Bůh ví, jestli jeho tělo pozvedá jeho víra, anebo zatvrzelost básníka.“

Hodil jsem lahvovou poštu do vln řeky, která protéká městem, kde bychom chtěli s Karolínou žít. Jestli má přítel Jirka někdy uvěřit, že jsem byl básník, pak ať je to na vodě, ne na souši.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

KNIHA PRVNÍ - JARO

Sloni přicházejí

Jitření

Nad hlavou hvězdy

Námořníkův příběh

Recept na kapra, recept na poezii

Prostovlasá paní Lavorová a rybolov v oblacích

Déjà vu

Něco mezi ženami a muži

Přijetí z Noemovy archy

Pozůstalost básníka

Básník a námořník

KNIHA DRUHÁ – LÉTO

KNIHA TŘETÍ – PODZIM

KNIHA ČTVRTÁ – ZIMA