Copyright © 1937, 1965 by John Steinbeck

Translation © 1960, 1965 by Vladimír Vendyš

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu OF MICE AND MEN

přeložil Vladimír Vendyš

Redakční úprava Hana Porebská

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r . o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2004 shop@alpress.cz

Vydání druhé (v nakladatelství Alpress vydání první)

ISBN 978-80-7466-854-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-855-5 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

1

Pár mil na jih od Soledadu zařezává se řeka Salinas až pod samý svah kopce a je tam hluboká a zelená. A voda je tam i teplá, neboť než doteče až do té úzké tůňky, proklouzala a problýskala se už po žlutých písčinách na sluníčku. Na jednom břehu řeky stoupá k mohutným Gabilským horám křivka zlatých svahů předhoří, ale na břehu k údolí lemují vodu stromy – vrby, jaro co jaro svěží a zelené a s pozůstatky ze zimních záplav v níže položených rozsůškách proutí a listoví; a platany se skvrnitými bílými lehavými větvemi a haluzemi sklánějícími se nad tůňkou. Na písčitém břehu pod stromy leží listí tak vysoko a je tak chrastivé, že proběhne-li jím ještěrka, máš dojem, jako by divoce prchala v samých kličkách. Večer sem vybíhají z houštin králíci, aby si poseděli na písku, a vlhkou naplaveninu pokrývají noční šlápoty mývalů, roztroušené stezky psů z rančů i rozštěpené klínky stop vysoké, která sem za tmy chodí pít.

Vrbovím a mezi platany vede pěšina, pěšina ušlapaná do tvrda chlapy, kteří sem chodí z rančů zaplavat si v hluboké tůňce, a ušlapaná do tvrda tuláky, kteří se sem večer ušle táhnou ze silnice, aby si udělali herberk blízko vody. Před nízkou vodorovnou větví obrovského platanu je hromada popela narostlá z mnohých ohňů; lidé, kteří si na tu větev sedali, ji uhladili.

Večer parného dne rozehrál to větříkem mezi listím. Stín na kopcích lezl do výšky. Na nánosech písku seděli králíci, nehnutě, jako šedé valouny opracované sochařem. A tu se ve směru od státní silnice v chrastivém listí platanů ozvaly kroky. Králíci se tiše rozpelášili do úkrytů. Volavka stojící na svých chůdách zatloukla křídly, aby se vznesla, a nemotorně namířila po proudu řeky. Všechen život tu na chvíli vymřel, když se na pěšině, tam kde ústila ve volné prostranství u zelené tůňky, vynořili dva lidé.

Šli po ní husím pochodem, a i když se teď ocitli na volném prostranství, jeden z nich zůstával vzadu. Oba byli v cvilinkových kalhotách a cvilinkových kazajkách s mosaznými knoflíky. Na hlavě měli oba černé beztvaré klobouky a přes ramena měli oba přehozeny pevně svinuté rance z houní. První z nich byl malý a pohyblivý, se snědým obličejem, nepokojnýma očima a ostrými, pevnými rysy. Všechno bylo na něm docela určité: drobné silné ruce, útlé paže, tenký a kostnatý nos. Za ním kráčel jeho opak, obr s beztvarým obličejem, s velkýma bledýma očima, s širokými schýlenými rameny; a kráčel neohrabaně, nohy trochu vláčel, asi tak jako medvěd vláčí tlapy. Paže se mu podle těla nekývaly, nýbrž mu podle něho volně visely.

Na volném prostranství se první muž zastavil, a ten za ním málem do něho vrazil. První si sundal klobouk, setřel si ukazováčkem pot z jeho pásky a prudkým pohybem pot z prstu setřepal. Jeho společník shodil ze sebe houně, vrhl se na zem a začal pít z povrchu zelené tůňky. Pil dlouhými hlty a frkal do vody jako kůň. Ten malý k němu nervózně přistoupil.

„Lennie!“ okřikl ho přísně: „Nepij mi tolik, Lennie, propánaboha!“ Lennie frkal do vody dál. Ten malý se naklonil a zatřásl mu ramenem. „Lennie! Bude ti zas nanic, tak jako včera.“

Lennie se ponořil do tůňky celou hlavou, s kloboukem a se vším, a pak se posadil na písek; z klobouku mu crčelo na modrý kabát a zatékalo na záda. „To ti je dobrota,“ pochvaloval si. „Napij se taky, Georgi. Jen se jaksepatří napij.“ Slastně se usmíval.

George si sundal stočenou houni a opatrně ji spustil na břeh. „To se neví, jestli je to dobrá voda. Vypadá ňáká potažená.“

Lennie začal svou ohromnou tlapou cákat ve vodě a svíral a otvíral dlaň, takže voda pokaždé trošičku vyšplíchla; po tůňce se šířila kola, a když dosáhla druhého břehu, zase se vracela. Lennie se na to zadíval. „Koukni, Georgi, koukni, co jsem udělal.“

George přiklekl k tůňce a rychlými hlty začal pít z naběračky dlaně. „Chuť má docela dobrou,“ uznal, když se napil. „Ale jako by ani netekla. Když voda takhle stojí, neměl bys z ní, Lennie, vůbec pít,“ dodal odevzdaně. „Ale ty, když máš žízeň, tak by ses napil třeba z kanálu.“

Vchrstl si naběračkou dlaně vodu do obličeje a rozetřel si ji pod bradou a kolem zátylku. Potom si zase nasadil klobouk, odšoupal se od řeky, zvedl kolena a objal je. Lennie ho pozoroval a dělal to pak všechno přesně po něm. Odšoupal se od řeky, zvedl kolena, objal je a podíval se na George, aby se přesvědčil, zda je to tak dobře. Stáhl si klobouk trochu víc přes oči, tak jako byl klobouk George.

George hleděl rozmrzele na vodu. Oči měl na okraji víček rudé od sluneční záře. „Kdyby ten pacholek autobusák za něco stál, mohli jsme se krásně svízt až k samýmu tomu ranči,“ ozval se nazlobeně. „Ještě prej maličkej kousíček po silnici! A vylezou z toho ňáký čtyry míle! Nechtělo se mu zkrátka u toho ranče zastavovat. Chlap línej jako veš – a i na takový obyčejný zastavení. To bych rád věděl, jestlipak zastaví aspoň v Soledadu. Vykopne nás, a že prej ještě maličkej kousíček po silnici. A bylo to jistě ještě víc než čtyry míle. Sakramentský horko!“

Lennie se na něho nesměle podíval. „Georgi?“

„No, co bys chtěl?“

„Kam to jdem, Georgi?“

Ten malý si stáhl okraj klobouku a na Lennieho se zamračil. „Tak tys to už zapomněl? Abych ti to říkal znovu! Ježíšikriste, jsi ty mi ale boží dřevo!“

„Když já to zapomněl,“ přiznal se Lennie měkkým hlasem. „A říkal jsem si, že to nesmím zapomenout. Na mou duši, Georgi.“

„No dobře, dobře. Já ti to tedy řeknu, ještě jednou. To víš, já nemám co dělat! Takhle bych ti moh vykládat celej život. Já ti něco řeknu, a ty to zapomeneš, a tak abych ti to říkal pořád znova.“

„Já si to říkal a říkal pořád,“ omlouval se Lennie, „ale když ono to nebylo nic platný. To o těch králíkách, to si, Georgi, pamatuju.“

„S těma králíkama už na mě nechoď! To je to jediný, co si pamatuješ – králíci! No dobrá! Ale teď poslouchej, a tentokrát si to už musíš pamatovat – jinak se dostanem do maléru. Pamatuješ, jak jsme tenkrát v tý Howardový ulici seděli na okraji chodníku a koukali na tu tabuli?“

Na Lennieho obličeji vyrazil rozradovaný úsměv. „Jakpak by ne, Georgi! Na to se pamatuju… ale… co jsme to dělali potom? Pamatuju se, jak tam šly kolem ňáký holky, a ty povídáš… ty povídáš…“

„To je opravdu moc a moc důležitý, co já povídal! To nepamatuješ, jak jsme si zašli do tý agentury – Murray a Ready – a jak nám tam dali kartičky, že jsme přijatý, a lístky na autobus?“

„Jakpak by ne, Georgi! Teď si už vzpomínám.“ Zajel rychle rukama do kapes kabátu. „Georgi…,“ začal pak krotce. „Já tu moji kartičku nemám. Já ji musel ztratit.“ Hleděl při tom zoufale na zem.

„Vždyť jsi, ty jedno ťululum, ani žádnou neměl. Tady je mám obě. Snad si nemyslíš, že bych ti tu tvoji kartičku svěřil?“

Lennie se s úlevou uculil. „Já… já myslel, že jsem si ji dal do kapsy.“ Zajel si znovu do kapsy. George se na něho přísně podíval. „Copak to taháš z tý kapsy?“

„Vždyť já v tý kapse ani nic nemám,“ zachytračil si Lennie.

„To já vím taky. Máš to v ruce. Co to máš v tý ruce – co to v ní schováváš?“

„Ale nic, Georgi, na mou duši, nic.“

„Žádný takový, dej to sem.“

Lennie odtáhl ruku se sevřenou dlaní dále od George. „Ale vždyť je to, Georgi, jen myš.“

„Myš? Živá myš?“

„Ale kde! Obyčejná mrtvá myš. Já ji, Georgi, nezabil. Na mou duši, že ne. Já ji našel už mrtvou.“

„Sem s ní!“ nakazoval George.

„I nech mi ji, Georgi.“

„Sem s ní!“

Lennieho zavřená dlaň pomalu poslechla. George popadl myš a hodil ji přes tůňku na druhý břeh do houští. „Co chceš, prosím tě, dělat se chcíplou myší?“

„Po cestě jsem ji moh palcem hladit,“ vysvětloval.

„Abys tedy věděl, dokud budeš chodit se mnou, hladit myši, to si necháš zajít. A jestlipak sis už vzpomněl, kam teď jdem?“

Lennie se zatvářil polekaně a v rozpacích si pak položil obličej na kolena, aby ho schoval.

„Já už zase zapomněl.“

„Ježíšikriste,“ povzdechl George odevzdaně. „Tak poslouchej: jdem dělat na ranč, takovej, jako ten tam na severu, co jsme z něj přišli.“

„Tam na severu?“

„Ve Weedu.“

„Máš pravdu. Já už si vzpomínám. Ve Weedu.“

„Ten ranč, co na něj jdem, je tamhle, už jenom ňáký čtvrt míle. Půjdem do dvora a přihlásíme se u šéfa. A teď dej pozor. Já mu dám ty kartičky, a ty nesmíš ani ceknout. Ty tam jen budeš stát a ani neotevřeš hubu. Jestli pozná, co jsi za ťululum, tak nás do práce neveme, ale když tě napřed uvidí, jak děláš, máme to vyhraný. Rozuměl jsi?“

„To víš, že rozuměl, Georgi. Jakpak by ne.“

„No zaplaťpámbu. Tak až se budem hlásit šéfovi, co budeš dělat?“

„Já… já,“ Lennie se zamyslel. V obličeji se mu objevilo napětí z přemýšlení. „Já… ani neceknu. Já tam budu jen stát.“

„Ty jsi přece jen pašák! To je ohromný! Párkrát si to ještě přeříkáš, abys to už nemoh zapomenout.“

Lennie si začal potichu pobrukovat: „Já ani neceknu… Já ani neceknu… Já ani neceknu.“

„Výborně,“ pochválil ho George. „A nebudeš tam taky vyvádět žádný skopičiny, jaký jsi vyváděl ve Weedu.“

Lennie se podíval, jako by nevěděl, oč jde. „Jaký jsem vyváděl ve Weedu?“

„Tak na to jsi taky už zapomněl? No, já ti to připomínat nebudu, nebo to uděláš zase.“

Lenniemu prorazilo obličejem pochopení. „Tam ve Weedu nás honili,“ vybuchl radostně.

„A jak honili,“ vzpomínal George s ošklivostí. „Museli jsme utýct. Šli po nás, ale nechytli nás.“

Lennie se blaženě zahihňal. „Tak vidíš, že já to nezapomněl!“

George se položil na záda do písku a ruce zkřížil pod hlavou; Lennie to udělal po něm a zvedl hlavu, aby se přesvědčil, zda to dělá dobře. „Bože, ale má to člověk s tebou kříž,“ povzdechl George. „Jakej já bych moh mít lehkej a krásnej život, nemít tě na krku. Jakej by to moh bejt lehkej život, a i holku bych třeba moh mít.“

Lennie ležel chvilku mlčky a pak se ozval v radostném očekávání. „My budem, Georgi, dělat na ranči.“

„Sláva! Tak ty to víš. Ale spát budem tady, protože pro to mám důvod.“

Den rychle odcházel. Slunečním světlem, které se z údolí už odstěhovalo, plály už jen vrcholky Gabilských hor. Po tůňce klouzala užovka, její vztyčená hlava byla jako periskop. Rákosí v proudící vodě se slaboučce poškubávalo. Kdesi daleko, směrem k silnici, nějaký člověk něco křičel a jiný mu podobným hlasem odpovídal. Ve větříčku, který hned zase utichl, zašustělo listí platanů.

„Georgi – pročpak nejdem na ten ranč – na večeři? Tam bysme přece dostali večeři.“

George se převalil na bok. „To jsou důvody! Mně se to tady líbí. Zejtra půjdem rovnou dělat. Viděl jsem tam jet mlátičky. To znamená, že budem vlíkat pytle s obilím – to se člověk zas div nestrhá. Tuhle noc si už poležím tam, kde jsme, a budu se koukat do nebe. To já rád.“

Lennie si klekl a pohlédl dolů na George. „To nebudem mít žádnou večeři?“

„I budem, budem, jen co nasbíráš trochu suchýho vrbovýho proutí. V ranci mám tři fazolový konzervy.

Přichystáš oheň. Až nanosíš to klestí, já ti dám sirku.

Pak si ohřejem ty fazole a navečeříme se.“

„Fazole já rád s kečupem,“ zatoužil Lennie.

„No, kečup nemáme. Jdi na to dříví. A koukej sebou hodit. Za chvíli bude tma.“

Lennie se toporně zvedl a zmizel v houští. George zůstal ležet a tiše si pohvizdoval. Z té strany, kam odešel Lennie, se ozvalo cákání. George nechal pohvizdování a začal poslouchat. „Chudák jeden,“ prohodil tiše a pohvizdoval si dál.

Za chvíli to začalo v houští praštět a Lennie se vrátil. V ruce měl vrbový klacíček.

George se posadil. „No dobrá,“ přivítal ho příkrým hlasem. „Dej sem tu myš!“

Ale Lennie začal předvádět pracně vyspekulovanou němohru o neviňátku. „Jakou myš, Georgi? Vždyť já žádnou myš nemám.“

George k němu natáhl ruku. „Tak aby. Dej mi ji. Na mě si nepřijdeš.“

Lennie zaváhal, couvl a poplašeně pohlédl na okraj houští, jako by uvažoval, zda by neměl utéci. George se ho mírně otázal: „Dáš mi tu myš, nebo ti mám jednu vlepit?“

„A co ti mám dát, Georgi?“

„Však ty víš až moc dobře. Tu myš chci.“

Lennie sáhl neochotně do kapsy. Trošičku se mu zlomil hlas. „To bych rád věděl, proč bych si ji nemoh nechat. Vždyť ta myš nikomu nepatří. Já ji přece neukrad. Já ji našel u silnice.“

Georgeova ruka zůstala velitelsky vztyčena. Pomalu, jako teriér, který nechce pánovi aportovat míček, Lennie popošel, ucouvl a znovu zas popošel. George luskl přísně prsty, a po tom lusknutí položil mu Lennie myš do ruky.

„Vždyť já s ní nedělal nic zlýho. Já ji, Georgi, jenom hladil.“

George vstal a odhodil myš, jak jen mohl nejdál, do stmívajícího se houští; potom přistoupil k tůňce a umyl si ruce. „Jsi ty ale ťululum! Snad jsi nemyslel, že to nepoznám už podle tvejch zmáčenejch nohou, že ses pro ni přebrodil na druhej břeh?“ Uslyšel Lennieho zafňukání a otočil se. „A teď mi budeš vrnět jako malý škvrně! Ježíšikriste! Takovej chlap jako hora!“ Lenniemu se začaly chvět rty a do očí mu vhrkly slzy. „Ale snad ne, Lennie!“ George mu položil ruce na rameno. „Jen tak na potvoru jsem to neudělal. Ta myš je, Lennie, už bůhvíjak dlouho chcíplá; a ještě tohle: tys ji zkrátka hladil a zlomil jí vaz. Dostaneš jinou myš, čerstvou, a ňákou chvíli si ji budeš moct nechat.“

Lennie se posadil na zem a zkormouceně svěsil hlavu. „Kdybych já věděl, kde ňákou najít! Pamatuju se, dřív mi je dávala jedna paní. Jak ňákou chytla, vždycky mi ji dala. Ale ta paní tu není.“

George se ušklíbl. „‚Ňáká paní!‘ To se už ani nepamatuješ, kdo to byla ta paní? Vždyť to přece byla tvoje vlastní teta – teta Klára! Ale potom ti je už nedávala. Tys vždycky každou oddělal.“

Lennie na něho smutně pohlédl. „Když byly takový maličký,“ řekl na to, jako by se omlouval. „Já ji začnu hladit, a ona mě kousne do prstu, tak jsem ji štíp do hlavičky, a ono bylo po ní – protože ona byla taková maličká. Abysme už, Georgi, měli co nejdřív ty králíky! Ty nejsou tak maličký.“

„Dej mi pokoj s králíkama! Tobě nemůže člověk svěřit ani živou myš. Teta Klára ti jednou dala myš gumovou, a tys o ni vůbec nestál.“

„To nebylo nic na hlazení,“ vysvětlovat Lennie.

Z vrcholků hor stoupal plamen západu slunce, do údolí vstoupilo šero a mezi vrby a platany vešla polotma. K povrchu vody se zvedl ohromný kapr, zalokal si vzduchu a pak se zas tajemně ponořil do temné vody. Na její hladině zůstala po něm kola a byla stále širší a širší. Nahoře se zase zatetelily listy a z vrb se snášela chmýříčka jejich bavlny a přistávala na povrchu tůňky.

„Půjdeš na to dříví?“ otázal se George. „Hned za támhletím platanem je ho spousta. Naplavenýho velkou vodou. Tak už konečně jdi.“

Lennie odešel za ten strom a vrátil se s náručí nabraného listí a větviček. Shodil to všechno na starou hromadu popela a šel zpět pro další dávku; šel tak několikrát. Byla už téměř noc. Nad vodou svitla křídla hrdličky. George přešel ke kupě přichystané na ohníček a zapálil suché listí. Ve větvičkách zapraštěl plamen, propadl se a začal dělat své dílo. George si rozvázal svinutou houni a vytáhl z ní tři plechovky s fazolemi. Postavil je k ohni, blizoučko k šlehajícím plamenům, ale tak, aby se jich nedotýkaly.

„Fazolí máme pro čtyry,“ ozval se.

Lennie ho přes ohníček pozoroval. „Já je nejradši s kečupem,“ zatoužil krotce.

„Ten my ale nemáme!“ vybuchl George. „Ty chceš vždycky akorát to, co není! Můj ty bože všemohoucí! To by byl život, kdybych byl sám! Práci bych vždycky dostal jedna dvě, a nebyly by žádný maléry. Nikde žádnej malér, a posledního bych vždycky shráb svejch padesát dolarů a sebral se do města a tam bych si dával. U děvek bych to moh táhnout třeba do rána. Jíst bych moh jít, kam by mě napadlo, do ňákýho hotelu nebo do něčeho takovýho, a poručil bych si tam, nač bych si zrovna vzpomněl. A tak bych to moh víst měsíc co měsíc. Moh bych si koupit demižon whisky nebo zapadnout do herny a mazat tam karty nebo šťouchat piliár.“ Lennie si klekl, zadíval se přes ohníček na dopáleného George a obličej se mu zatáhl hrůzou. „A mám co?“ pokračoval George vztekle. „Mám tebe! Ty se na žádným místě neudržíš, a když dostanu místo, pokaždý o něj skrz tebe přijdu. Skrz tebe abych v jednom kuse harcoval z místa na místo. To by ostatně nic nebylo. Ale ty si pokaždý něco spískáš. Pokaždý něco vyvedeš, a já abych tě z toho tahal.“ Zvyšoval hlas a už téměř křičel. „Magore jeden prevítskej! Skrz tebe ani nevycházím z malérů.“ Připomínal teď malá děvčátka, která se jedno po druhém pitvoří. „Chtěl prej tý holce jen šmátnout na šaty – jen jí je pohladit, jako by to byla ňáká myš… No jo, ale jak to ona měla vědět, že jí jen chceš šmátnout na šaty? Ona uškubne, a ty držíš ty šaty dál, jako by to byla ňáká myš. Holka začne ječet, a my museli bejt celej den zalezlý v zavodňovací strouze, protože nás chlapi hledali, a za tmy jsme se museli vykrást a táhnout jinam. A tak to chodilo pořád – v jednom kuse. Říkal jsem si, moct tě tak zavřít do klece, a v tý kleci aby bylo ňákejch milion myší, aby sis opravdu přišel na svý.“ Najednou ho vztek přešel. Podíval se přes ohníček na Lennieho zmučený obličej a pak se zahanbeně zahleděl do plamenů.

Bylo už docela tma, ale kmeny stromů a nahoře jejich ohýbající se větve oslňoval oheň. Lennie začal pomalu a opatrně popolézat kolem ohníčku, až se dostal těsně k Georgeovi. Posadil se na bobek. George otočil plechovky, aby byly k ohni obráceny druhou stranou. Dělal, jako by nevěděl, že je Lennie tak blízko.

„Georgi,“ tichoučce. Žádná odpověď. „Georgi!“

„Co chceš?“

„To já, Georgi, jen tak. Já o ten kečup ani nestojím. Já bych si ho nevzal, ani kdyby byl tady vedle.“

„Kdyby tady byl, co by sis nemoh vzít?“

„Já bych si vůbec nevzal. Já bych nechal všechno tobě. Moh by sis s ním ty fazole celý zalejt, a já bych na něj ani nešáh.“

George civěl zakaboněle do ohníčku. „Jak si vzpomenu, jaký já bych měl bez tebe báječný časy, div se ti z toho nezblázním. Vím já, co je klidná chvilka?“

Lennie stále ještě klečel. Hleděl jinam, do tmy za řeku. „Georgi, to mám tedy od tebe odejít, abys měl ode mě pokoj?“

„Kam bys, prosím tě, moh jít?“

„I leckam. Tamhle na ty hory. Našel bych si tam někde jeskyni.“

„Není možná! A co bys tam jed? Aby sis našel něco k jídlu, na to nemáš dost filipa.“

„Však já bych si, Georgi, už něco našel. Ňáký parádní jídlo s kečupem já nepotřebuju. Ležel bych si na sluníčku a nikdo by mi nic neudělal. A kdybych přišel na ňákou myš, moh bych si ji nechat. Žádnej by mi ji nebral.“

George na něho vrhl pátravý pohled. „Bylo to ode mě ošklivý, viď?“

„Jestli o mě nestojíš, já můžu odejít do těch hor a najít si tam ňákou jeskyni. A já můžu odejít jedna dvě.“

„I co tě vede! To já, Lennie, jenom špásoval. Ty přece musíš zůstat u mě. Jenom to není hezký, že ty každou tu myš odděláš.“ George se odmlčel. „Víš co, Lennie? Jak to jen bude možný, já ti seženu ňáký štěně. To snad už neodděláš. To by bylo lepší než tyhle myši. To bys už moh hladit silnějc.“

Lennie na ten lep nesedl. Vycítil už svou převahu. „Jestli o mě nestojíš, jen mi to řekni, a já odejdu tamhle na ty hory – tamhle nahoru na ty hory – a budu si tam žít sám. A žádnej mi nebude krást mý myši.“

George mu to začal rozmlouvat: „Ty ode mě, Lennie, jít nesmíš. Kdybys tam byl sám, vždyť by si tě ještě někdo splet s kojotem a zastřelil by tě. Jen zůstaň u mě. Teta Klára by to taky nerada viděla, kdybys utek sám, třeba už je, chudák, nebožka.“

Lennie teď začal mazaně: „Povídej mi – jako jsi mi povídal dřív.“

„Povídej o čem?“

„O těch králíkách.“

George se na něho utrhl: „S tím si na mě nepřijdeš!“

Lennie se rozškemral: „Ale, Georgi. Povídej mi. Povídej, Georgi, prosím tě. Jako jsi mi povídal dřív.“

„No, když ti to dělá tak dobře, tak ti tedy budu povídat a pak se navečeříme…“

Georgeův hlas zněl teď temněji. Jeho slova byla rytmicky členěna, jako by opakoval něco, co říkal mnohokrát. „Takovej člověk, co chodí jako my dělat po rančích, je na tom světě opuštěnej jako kůl v plotě. Neví, co je to rodina. Neví, co je to vlastní kout. Přijde na ranč, vydře si těch pár šesťáků a pak se sebere do města a tam ty svý šesťáky rozfofruje, a netrvá to nikdy dlouho, a vláčí kostru zase na jiným ranči. Takovej člověk ti nemá, nač by se moh těšit.“

Lennie byl celý šťastný. „To je ono – to je ono! A teď povídej, jak je to s náma.“

George vykládal dál: „S náma je to jiný. My máme před sebou budoucnost. My si máme s kým promluvit, a to dělá moc. My nemusíme vysedávat po putykách a rozhazovat tam šesťáky, jako takový, co nemají kam jít. Takový, když se dostanou do kriminálu, tak tam můžou třeba zcepenět, a ani pes po nich neštěkne. Ale s náma je to jiný.“

Tu mu Lennie vpadl do řeči: „Ale s náma je to jiný. A proč? Protože… protože já mám tebe – a o mě se staráš ty, a ty máš mě – a o tebe se starám já. Proto.“ Blaženě se rozesmál. „Povídej, Georgi, dál.“

„Vždyť to už umíš nazpaměť. Můžeš povídat sám.“

„Ne, povídej ty. Já si to všechno nepamatuju. Povídej, jak to bude s náma.“

„Tak dobře. Jednoho krásnýho dne si dáme svoje šesťáky dohromady a koupíme si maličkej domeček s ňákým tím kouskem pole a krávu a pár prasat a…“

„A budem mít všecko, co srdce ráčí,“ rozjásal se Lennie. „A budem si držet králíky. Povídej dál, Georgi!

Co všecko budem mít na zahrádce, a o těch králících v kotcích, o tom, jak v zimě bude pršet, a o těch kamínkách, a o tý smetaně na mlíce, co se skoro ani nedá prorazit. Povídej mi o tom, Georgi.“

„Proč nepovídáš ty? Vždyť to všecko znáš.“

„Ale ne… povídej ty. Když to povídám já, to už není ono. Jak budu muset opatrovat ty králíky.“

„Tak tedy,“ začal George, „budem mít hezky velkou zelinářskou zahradu a králíkárnu a slepice. A když bude v zimě pršet, řeknem si ‚Však ona práce počká‘, rozděláme v kamínkách oheň, posadíme se ke kamínkám a budem poslouchat, jak déšť bubnuje na střechu. To bude!“ Vytáhl z kapsy nůž. „Na víc už nemám čas.“ Zajel nožem do víčka fazolové konzervy, odřízl je a podal plechovku Lenniemu. Potom otevřel druhou konzervu. Vytáhl z kapsy dvě lžíce a jednu z nich podal jemu.

Seděli u ohníčku, cpali si ústa fazolemi a usilovně žvýkali. Lenniemu vyklouzlo z koutku úst několik fazolí. George ho na to lžící upozornil. „Tak co řekneš zejtra šéfovi, až se tě začne vyptávat?“

Lennie přestal žvýkat a polkl. V jeho výrazu byla soustředěnost. „Já… já ani… ani neceknu.“

„Pašák! Bezva, Lennie. Snad už je to s tebou lepší. Až budem mít ten kousek pole, budu ti takhle moct ty králíky svěřit. Zvlášť když si tak budeš všecko pamatovat.“

Lennie se mohl zalknout hrdostí. „Já si už dovedu pamatovat.“

George zas ukázal lžící. „Koukej, Lennie. Musíš si to tady obhlídnout. Budeš si tohle místo pamatovat – co říkáš? Ranč máš odtud ňáký čtvrt míle proti proudu. Zkrátka pořád podle řeky.“

„Jakpak by ne,“ ujišťoval Lennie. „To já si zapamatuju. To jsem si přece taky pamatoval, že nesmím ani ceknout.“

„To víš, že pamatoval. Poslouchej tedy, Lennie. Kdyby se stalo, a ty by ses zas dostal do ňákýho maléru, jak už to umíš, tak zkrátka poběžíš sem a schováš se tu v těch vrbičkách.“

„Schovám se v těch vrbičkách,“ řekl po něm Lennie loudavě.

„A zůstaneš tam zalezlej, dokud pro tebe nepřijdu. Budeš si to pamatovat?“

„To víš, že bude Georgi. Zůstanu v těch vrbičkách zalezlej, dokud nepřijdeš.“

„Ale to si nech zajít, něco si spískat, protože jestli si něco spískáš, já ti ty králíky nesvěřím.“ Odhodil svou prázdnou plechovku do houští.

„Já si, Georgi, nic nespískám. Já ani neceknu.“

„No dobrá. Ten ranec si sem přines k ohníčku. To se to tady bude spát! Koukat se do nebe, a to listí! A už nepřikládej. Necháme to jen dohořet.“

Upravili si na písku lože, a jak plamínky ohníčku skomíraly, okruh světla se zmenšoval; pokroucené větve zmizely a už jen slaboučké záblesky ukazovaly, kde jsou kmeny stromů. Ze tmy se ozval Lennie. „Georgi – ty už spíš?“

„Ještě ne. Co chceš?“

„Aby ty králíci měli všecky možný barvy.“

„Ale to víš, Lennie,“ ujišťoval ho ospale. „Červený budou, modrý a zelený. A co jich bude!“

„A s takovejma kožíškama, Georgi, jako ty, co jsem viděl na tom trhu v Sacramentu.“

„To víš, že s kožíškama.“

„Protože jinak se taky můžu od tebe trhnout a můžu si žít v ňáký jeskyni.“

„Pro mě a za mě můžeš táhnout třeba ke všem čertům,“ odbyl ho George. „Nech si to už.“

Rudé světlo na uhlících potemnělo. Na návrší nad řekou zavyl kojot a z druhého břehu odpověděl pes. V slaboučkém nočním vánku šelestily listy platanů.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1