Copyright © 2014 by Taran Matharu Ltd. F/S/O Taran Matharu

Překlad © Jan Mrlík, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE NOVICE

přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-857-9 (ePub)

ISBN 978-80-7466-858-6 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pro mou maminku, která vždycky stála při mně.

Pro Alici, skálu, díky níž byl napsán tento příběh.

A pro mé čtenáře Wattpadu, bez nichž by nic z toho nebylo možné.

1

Bylo to buď, anebo. Jestli Fletcher tuhle kořist nezabije, tak dnes večer zůstane o hladu. Rychle se snášel soumrak a už teď se s lovem opozdil. Musí se vrátit do vesnice zavčasu, jinak by mu zavřeli bránu. A kdyby k tomu došlo, buď by musel podplatit strážné u brány, na což neměl žádné peníze, nebo riskovat noc strávenou v lese.

Mladý los zrovna přestal otírat paroží o vysokou borovici, čímž vytloukal lýčí, měkkou sametovou vrstvu, která pokrývala ostré výsady. Zvíře bylo docela malé, a také podle tvaru těla Fletcher soudil, že je to mladý kus, kterému narostly parohy poprvé. Ale kořist vypadala pěkně, měla lesklou srst a jasné, pozorné oči.

Fletcher se skoro styděl, že se chystá ulovit tohle krásné zvíře, a přece v duchu počítal, jakou bude mít cenu. Za kůži dostane dobře zaplaceno, až přijdou obchodníci s kožešinami, zvlášť když má zvíře zimní srst. Mohl by ji prodat i za víc než pět šilinků. Parohy byly rovněž v dobrém stavu, i když nepříliš velké, a za ty by mohl při troše štěstí utržit další čtyři šilinky. Jemu šlo nejvíc o maso, tmavě rudou zvěřinu, z níž bude do ohně odkapávat škvířící se tuk.

Ve vzduchu visela hustá mlha, která se mu po celém těle usazovala jako tenká vrstvička vlhkosti. V lese panoval nezvyklý klid. Normálně tady vítr chrastil větvemi, takže by ho zvíře neslyšelo, jak se plíží podrostem. Teď se však sotva odvažoval dýchat.

Přichystal si luk a nasadil šíp na tětivu. Vybral si ten nejlepší, s přímým a pevným dříkem a opeřením z husích per, která jsou lepší než levná krocaní pera, jež se dají koupit na trhu. Nabral trochu dechu a natáhl tětivu. Klouzala mu v prstech, protože ji potřel husím sádlem, aby vzdorovala vzdušné vlhkosti.

Jak pečlivě mířil na cíl, hrot šípu se v zorném poli nepatrně pohyboval. Fletcher se krčil dobrých deset metrů od kořisti, skrytý ve vysoké trávě. Bude to obtížný výstřel, ale nefoukal vítr, proto se nemusel bát, že mu náhlý prudký závan vychýlí šíp za letu z dráhy.

Vydechl a zároveň jakoby v jediném plynulém pohybu vypustil šíp. Tělo na okamžik zpevnil, zato myšlenky mu běžely plným tempem, jak se to naučil po trpkých a hladových zkušenostech. Ozvalo se tlumené brouknutí uvolněné tětivy a pak tupý náraz, když šíp zasáhl cíl.

Zdařila se mu krásná trefa, střela projela losovi hrudníkem, plícemi a zabořila se do srdce. Zvíře se na místě zhroutilo, v křeči se třáslo na zemi a ve smrtelném zápasu bubnovalo kopýtky do hlíny.

Rozběhl se ke kořisti a z úzké pochvy na stehně vytáhl lovecký nůž, ale mladý los skonal, ještě než k němu doběhl. Dobrá, čistá rána, řekl by Berdon. Ale zabíjení bylo vždycky špinavé. Dosvědčovala to i krvavá pěna vybublávající z losí tlamy.

Opatrně vytáhl šíp a potěšilo ho, že se nezlomil, ani se o losí žebro neodštípl kamenný hrot. Ačkoli jméno Fletcher znamenalo tolik co výrobce šípů, rozčilovalo ho, kolik času musel přípravě šípů obětovat. Daleko raději se věnoval práci v kovárně, kterou mu někdy Berdon svěřil, a s přičiněním kladiva a výhně tvaroval železo. Snad se mu zamlouvalo horko sálající z planoucího ohně nebo příjemná únava ve svalech, kterou cítil po dni tvrdé práce. Nebo ho těšila mince, kterou dostal za práci zaplaceno a jež zmizela v jeho váčku.

Mladého losa jen stěží utáhl, ale k vesnici to nebylo daleko. Za parohy se dal dobře uchopit a losí mrtvola po vlhké trávě snadno klouzala. Teď Fletchera zajímali jen vlci nebo divoké kočky. Nebylo by to poprvé, kdy lovce nesoucího kořist domů připravili o jeho potravu, ne-li o život.

Lovil na hřebeni Medvědích hor. Říkalo se jim tak podle typického tvaru dvou ostrých vrcholů, které připomínaly dvojici špičáků. Jeho rodná vesnice ležela na rozeklaném hřebeni spojujícím oba zuby a vedla k ní jediná strmá a kamenitá cesta, na kterou bylo od brány dobře vidět. Celou ves obklopovala mocná palisáda z kmenů, z níž v pravidelných rozestupech trčely strážní vížky. Na zdejší obyvatele už dlouho nikdo nezaútočil, vlastně za patnáct let, co byl Fletcher na světě, k tomu došlo jenom jednou. I tehdy se přihrnula jen nevelká banda zlodějů, žádné pořádné vojsko. Přesto obecní rada brala péči o bezpečnost vesnice velmi vážně a dostat se dovnitř po devátém zvonění bylo pro opozdilce noční můrou.

Fletcher vlekl mrtvolu losa po travnatém pruhu vedle kamenité cesty. Nechtěl poškodit kůži, protože to byla nejhodnotnější část kořisti. Kožešiny patřily k jednomu z mála artiklů, které mohla vesnice projíždějícím obchodníkům nabídnout, a z toho také pocházelo její jméno Kožová.

Šlo se mu velice těžko, navíc chůze po cestě plné kamenů byla zrádná a za tmy ještě nebezpečnější. Slunce už zapadlo za horský hřeben a Fletcher věděl, že se každou chvíli ozve zvon. Zaťal zuby a přidal do kroku. Klopýtl a zaklel, protože si odřel kolena o štěrk.

Když se dovlekl k přední bráně, padlo na něho zoufalství. Její křídla už byla zavřená a nad ní hořely lampy pro noční stráž. Leniví strážci uzavřeli průchod dřív, protože už se nemohli dočkat, až si v místním hostinci dopřejí džbánek.

„Deváté zvonění ještě neodbilo, vy lenošní mizerové!“ zaklel Fletcher a pustil losí parohy z rukou. „Otevřete! Nebudu spát tady venku jen proto, že jste celí říční, abyste se v taverně zpili, jak zákon káže!“ hulákal a kopal do brány.

„Ale ale, Fletchere, uklidni se. Tady spí slušní lidi,“ zazněl škodolibý hlas z vížky. Patřil Didrikovi. Naklonil se přes římsu nad Fletcherem a ve velkém, úplňku podobném obličeji mu seděl zlý úšklebek.

Fletcher se zatvářil kysele. Ze všech strážných, kteří mohli být dnes večer ve službě, musel stát u brány zrovna Didric Cavell, nejhorší z celé té bandy. Bylo mu patnáct stejně jako Fletcherovi, ale rád se choval jako dospělý chlap. Fletcher neměl Didrika rád. Tenhle novopečený strážný měl povahu tyrana a vyhledával každou příležitost, jak ji mohl projevit.

„Dneska večer jsem poslal strážné z denní směny dřív pryč. Jak vidíš, beru své povinnosti zcela vážně. Zítra sem mají dorazit obchodníci, a to člověk nemůže být dost opatrný. Nikdy nevíš, co za pakáž se může potulovat kolem.“ Sám se svému žertíku zasmál.

„Pusť mě dovnitř, Didriku. Oba dobře víme, že brána má být otevřená až do devátého zvonění,“ trval Fletcher na svém. Během jeho slov začal zvon chvějivě odbíjet a devět úderů se nejasnou ozvěnou neslo dolů do údolí.

„Cos to říkal, Fletchere? Neslyším tě,“ hulákal Didric a teatrálně si přikládal dlaň k uchu připomínajícímu lasturu.

„Povídám, pusť mě dovnitř, ty pitomče. Tohle je proti zákonu! Jestli mi tu bránu hned neotevřeš, tak tě za to ohlásím Corimovi!“ volal rozhořčeně a upíral zlostný pohled do bledého obličeje nad palisádou.

„No, to bys jistě mohl udělat, a já bych ti určitě nechtěl tohle právo upírat. S největší pravděpodobností by nás potrestali oba, a to by nikomu neprospělo. Tak co kdybychom se dohodli. Ty mi dáš toho losa a já tě ušetřím toho, abys musel dnešní noc přečkat v lese.“

„S takovým podfukem běž do řiti!“ osopil se na něho ohromený Fletcher. Dokonce i na Didrikovy zvyky bylo tohle docela drsné vydírání.

„No tak, Fletchere, seber rozum do hrsti. Tvůj úlovek rychle přivábí vlky a divoké kočky a teď, v zimě, je neodstraší ani pořádný oheň. Buď jim ho necháš, až přijdou, a vezmeš do zaječích, nebo tam zůstaneš a oni si tě dají jako chuťovku. Tak nebo tak, pokud vydržíš do zítřejšího rána, projdeš touhle bránou s prázdnýma rukama. Tak uznej, že ti vlastně pomůžu,“ končil Didric skoro přátelsky, jako by Fletcherovi nabízel nějakou službu.

Fletcherovi se nahrnula krev do obličeje. Tohle překračovalo všechno, co dosud zažil. Nespravedlnost byla v Kožové normální a Fletcher se už dávno smířil s tím, že ve světě rozděleném na ty, kteří mají, a ty, kteří nemají, rozhodně patří k těm druhým. Ale teď se ho ten rozmazlený spratek, syn jednoho z nejbohatších mužů v obci, nepokrytě pokouší okrást.

„Takhle sis to vymyslel, Didriku?“ zeptal se Fletcher tiše a zlostně. „Musíš si teď připadat jako kdovíjaký chytrák, co?“

„Je to jen logický výklad situace, ve které je výhoda na mé straně,“ odvětil Didric a odhodil si z očí pramen plavých vlasů. Bylo dobře známo, že Didric měl soukromé učitele a své lepší vzdělání často vystavoval na odiv tím, že hovořil nezvykle květnatě. Didrikův otec snil o tom, že jeho syn se jednou stane soudcem a usadí se v justičním paláci některého z velkých měst hominského císařství.

„Na jedno zapomínáš, Didriku,“ zavrčel Fletcher. „A sice že mnohem raději přespím v lese, než bych se díval, jak mi kradeš můj úlovek.“

„Ha! Myslím, že bych tě měl vzít za slovo, Fletchere. Mám před sebou dlouhou noc. Bylo by jistě zábavné dívat se na to, jak se pokoušíš odhánět smečku vlků,“ řekl Didric a nahlas se rozesmál.

Fletcher věděl, že mu Didric jen nadhazuje návnadu, ale ani to mu nezklidnilo horkou krev. Snažil se potlačit svůj vztek, ale ten mu kdesi v podvědomí stále doutnal.

„Toho losa ti nedám. Jen kůže z něho má cenu pěti šilinků, a maso při troše štěstí další tři. Tak bude líp, když mě pustíš dovnitř a já zapomenu, co se tady stalo. Můžeme si prostě říct, že o nic nešlo,“ navrhl Fletcher a obtížně polykal svou hrdost.

„Já ti řeknu, jak to uděláme. Nemůžu z toho vyjít úplně s prázdnou, to by bylo hloupé, ne? Dnes ale mám velkomyslnou náladu, takže když mi dáš ty parohy, o kterých ses zatím nezmínil, tak tě pustím dovnitř a oba dostaneme to, co chceme.“

Fletcher po jeho nabídce jakoby ztuhl. Chvilku zápolil sám se sebou a pak se podvolil. Čtyři šilinky byla rozumná cena za to, že stráví noc ve vlastní posteli, a pro Didrika to nebude nic víc než drobná částka ke kapesnému. V duchu zaskuhral a vytáhl lovecký nůž ostrý jako břitva, ale příliš tenký k odřezávání paroží. Příčilo se mu losa zohavit, ale bude mu muset uříznout celou hlavu.

Když se mu po chvíli podařilo přerušit i páteř, držel volnou hlavu v rukou a krev z ní mu skrápěla celé mokasíny. Zašklebil se a pozvedl ji směrem k Didrikovi, aby ji viděl.

„Tak dobrá, Didriku, pojď si ji vzít,“ vyzval ho a potřásl pochmurnou trofejí.

„Hoď to sem nahoru!“ křikl Didric. „Nevěřím ti, že mi ji pak dáš.“

„To nemyslíš vážně!“ soptil Fletcher, jako by nevěřil vlastním uším.

„Vyhoď tu hlavu sem, nebo je po dohodě. Nemíním se o ni s tebou přetahovat a zakrvácet si celou uniformu,“ namítal Didric. Fletcher vztekle zavrčel a vyhodil hlavu nahoru, přičemž si umazal od krve celou košili. Losí hlava přeletěla Didrikovi nad hlavou a zarachotila na ohrazení. Didric se ani nehnul, aby ji popadl.

„S tebou se dobře kšeftuje, Fletchere. Uvidíme se zítra. Užij si táboření v lese,“ řekl srdečně.

„Cože?“ vykřikl Fletcher, který nevěřil vlastnímu sluchu. „A co naše dohoda?“

„Já jsem svou část splnil, Fletchere. Řekl jsem, že toho nechám a oba budeme mít to, co chceme. Tys předtím říkal, že bys radši spal v lese, než abys mi dal celého losa. Tak tady to máš – tys dostal, cos chtěl, a já jsem taky dostal svoje. Když s někým sjednáváš smlouvu, Fletchere, měl by sis dávat velký pozor na to, co přesně v ní stojí. To je první pravidlo, které se učí soudci.“ Jeho obličej z římsy zmizel.

„Na tom jsme se nedohodli! Pusť mě dovnitř, ty červe jeden podraznická!“ zařval Fletcher a kopal do brány.

„Kdepak, doma už na mě čeká postel. Ale o tobě se to asi nedá říct,“ smál se Didric a obracel se k odchodu.

„Jsi přece ve stráži! Nemůžeš jít domů!“ ječel Fletcher. Kdyby Didric opustil stanoviště, tak by se mu Fletcher pomstil a ohlásil by to Corimovi. Nikdy se nesnižoval k žalování, ale kvůli Didrikovi by udělal výjimku.

„Ale já nemám službu,“ ozval se slábnoucí Didrikův hlas, když slézal z palisády. „Nikdy jsem nic takového neřekl. Jen jsem slíbil Jakovovi, že za něho budu hlídat, než si odskočí. Už by měl být každou chvílí zpátky.“

Fletcher zaťal pěsti, ohromený drzostí Didrikova podrazu. Díval se na své zničené boty a bezhlavé losí tělo ležící vedle něho. Kypěla v něm zuřivost a cítil ji jako pachuť žluči až v krku. Hlavou mu kroužila jediná myšlenka. Tímhle to všechno neskončilo. To ani náhodou.

2

„Padej z tý postele, Fletchere. Tohle je jedinejch pár dní do roka, kdy opravdu potřebuju, abys vstal brzy. Nemůžu mít otevřenej stánek na ulici a zároveň kovat tažný koně.“ Když Fletcher otevřel oči, spatřil nad sebou zarudlou Berdonovu tvář.

Fletcher zaskuhral a přetáhl si kožešinovou přikrývku přes hlavu. Měl za sebou dlouhou noc. Jakov ho nechal čekat před bránou ještě další hodinu, než ho pustil dovnitř, a to jen pod podmínkou, že mu Fletcher koupí pití, až se příště potkají v hospodě.

Než si mohl jít Fletcher lehnout, musel losa vyvrhnout a stáhnout z kůže, naporcovat maso a rozvěsit je kolem pece, aby vyschlo. Sám si dopřál jediný šťavnatý plátek, který napůl opekl na ohni, ale potom už nedokázal déle čekat a nacpal si ho do úst. Během zimy ovšem bylo vždycky nejrozumnější schovat si maso na později; ani v těch nejlepších časech nevěděl, kdy se příště dosyta nají.

„No tak, Fletchere! A dej se do pořádku! Smrdíš jako prase. Nedopustím, abys odpuzoval zákazníky. Od vagabunda si nikdo nic nekoupí.“ Berdon z něho strhl přikrývku a odešel z mrňavého Fletcherova pokojíku přilepeného ke kovárně.

Fletcher nezůstal dlouho ležet nepřikrytý, zamrkal a posadil se. V komůrce bylo tepleji, než čekal. Berdon musel stát celou noc u rozpálené výhně a připravovat zboží na trh. Fletcher už se dávno naučil spát i při zvonění železa na kovadlině, ryku měchů a syčení doruda rozpálených zbraní kalených ve vodě.

Proplahočil se přes kovárnu k malé studni před domem, z níž bral Berdon vodu ke kalení. Vytáhl vědro a po nepatrném zaváhání si mrazivou vodu vylil na hlavu. Promáčel si i košili a kalhoty, ale protože byly stejně od minulé noci umazané losí krví, mohlo jim to jen prospět. Po několika dalších vědrech vody a rychlém vydrhnutí kusem pemzy se Fletcher vrátil do kovárny k výhni, kde si objímal rukama hruď a třásl se zimou.

„Tak se ukaž, ať se na tebe podívám,“ ozval se mu za zády Berdon. Stál ve vchodu do své komůrky a zář ohně v peci mu v dlouhých rudých vlasech rozžíhala jiskřičky. Berdon byl daleko nejmohutnějším mužem v celé vesnici, protože od nesčetných hodin, kdy bušil do rozžhaveného kovu, měl široká ramena a hrudník jako sud. Fletcher, na svůj věk docela malý a šlachovitý, vedle něho vypadal jako trpaslík.

„To jsem si mohl myslet. Potřebuješ se oholit. Moje teta Gerla má hustší knír než ty. Dej to nanicovatý pápěří pryč, aspoň dokud ti nevyrostou pořádný kníry, jako mám já.“ Berdonovi se blýsklo v očích, když si pyšně nakrucoval špičky mohutného kníru, jenž mu výbojně trčel nad prošedivělým plnovousem. Fletcher věděl, že mistr má pravdu. Dnes přijedou obchodníci a ti s sebou často berou své městské dcerky v dlouhých skládaných sukních a s nakadeřenými vlasy. Z trpké zkušenosti věděl, že tyhle dívky nad ním budou ohrnovat nos, ale nemůže škodit, když dnes bude přece jen vypadat k světu.

„Tak už běž. Než se oholíš, nachystám ti šaty, který si dnes vezmeš. A nechci slyšet žádný řeči! Čím víc budeš vystupovat jako profesionál, tím víc obchodů uděláš.“

Chlapec se vyploužil zpátky do mrazu před dům. Kovárna stála nedaleko brány a dřevěná palisáda se zvedala jen několik kroků od zadní stěny Fletcherovy místnůstky. Našel odložené umývadlo a zrcátko. Vytáhl svůj lovecký nůž a oholil si černé vousky vyrážející mu pod nosem. Pak se prohlédl v zrcadle.

Tvář měl bledou, což zde, daleko na severu hominského území, nebylo nijak překvapivé. V Kožové trvalo léto jenom krátce, jen několik šťastných týdnů, kdy mohl chodit s ostatními chlapci do lesa, chytat lososy v říčkách a ve žhavém popelu péct lískové ořechy. To byla také jediná doba, kdy si Fletcher nepřipadal jako páté kolo u vozu.

Měl docela výrazný obličej s ostře vystupujícími lícními kostmi a temnýma, poněkud zapadlýma hnědýma očima. Nad nimi se kupila neuspořádaná změť hustých černých vlasů, kterou mu Berdon doslova ořezal pokaždé, když už působila příliš divoce. Fletcher věděl, že není ošklivý, ale s dobře živenými chlapci z bohatých vesnických rodin, s červeňoučkými tvářemi a plavými vlasy, se nemohl porovnávat. Mezi lidmi ze severu byly černé vlasy zřídkavé, ale protože ho někdo jako nemluvně odložil před vesnickou bránu, nepřekvapovalo ho, že vypadá poněkud jinak než zdejší lidé; bral to jako další z důvodů, pro které jej ostatní nepřijali mezi sebe.

Berdon mu na lůžko rozložil bleděmodrou košili a jasně zelené kalhoty. Při pohledu na zvolené barvy Fletcher zbledl, ale když si všiml vyčítavého Berdonova výrazu, nechal si své mínění pro sebe. V den trhu tohle oblečení nebude vypadat nijak nezvykle. Obchodníci se rádi honosili okázalými zdobnými oděvy.

„Nechám tě oblíknout,“ pravil Berdon s uchechtnutím a vyklouzl z pokojíku.

Fletcher věděl, že takové popichování je způsob, jímž mu Berdon projevuje náklonnost, a tak mlčel. Nikdy nebyl příliš hovorný, dával přednost samotě a vlastním myšlenkám. Berdon bez řečí jeho soukromí respektoval už od chvíle, kdy malý Fletcher začal mluvit. Mezi nevrlým, dobrosrdečným starým mládencem a jeho introvertním učedníkem se vyvinul zvláštní přátelský vztah, takže jim to šlo docela dohromady. Fletcher nikdy nepřestane být Berdonovi vděčný, že se ho ujal, když se k tomu nikdo jiný neměl.

Odložili ho jen tak, bez ničeho, nebyl ani v košíku nebo zavinovačce. Našli ho jako nahé nemluvně ležící ve sněhu před bránou, které křičelo z plných plic. Bohatí si ho vzít nechtěli a chudí si to nemohli dovolit. Panovala zrovna ta nejtvrdší zima, jakou v Kožové pamatovali, a jídla se nedostávalo. Nakonec se nabídl Berdon, že si vezme dítě k sobě, především proto, že ho našel právě on. Peněz neměl nazbyt, ale nemusel živit další krky a také nebyl odkázaný na sezónní práci, takže ve více ohledech to byl ideální pěstoun.

Fletcher v sobě choval hlubokou nenávist ke své matce, přestože ji nikdy nepoznal. No považte, co to musí být za ženu, která nechá své nahé dítě umřít ve sněhu? Často si říkal, zdali nešlo o některé děvče přímo z Kožové, které ho nemohlo či nechtělo vychovávat. Občas pátravě hleděl do tváří žen, které žily v obci, a porovnával jejich rysy s vlastní tváří. Ani nevěděl, proč ho to tak zajímalo, vždyť to bylo jen maření času. Žádná z nich nevypadala ani trochu jako on.

Na pultě Fletcherova stánku ležely vyrovnané lesklé meče a dýky; Berdon ho postavil k hlavní cestě, která se táhla od brány k protilehlé straně vesnice. A nebyl jediný. Podél ulice stálo víc stánků, obložených hlavně potravinami a kožešinami. Nabízelo se i jiné zboží, třeba nábytek zhotovený z vysokých borovic, jež rostly v Medvědích horách, nebo stříbrné okrasné horské rostliny v květináčích, jimiž si bohaté dámy z města rády zdobily zahrady.

Dalším vyhlášeným výrobkem obyvatel Kožové byly, jak jinak, výrobky z kůže; zdejší kabáty a kazajky patřily k vysoce ceněným pro dokonalé řemeslné zpracování i bohaté vyšívání. Fletcher nemohl celý den spustit oči z jednoho určitého kabátu. Většinu nalovených kožešin prodával během roku ostatním lovcům, až se mu podařilo našetřit tři sta šilinků, aby si ho mohl koupit. Viděl ho pověšený na konstrukci nedalekého stánku, ovšem Janet – která kabát šila několik týdnů – ho varovala, že mu ho prodá za tři sta šilinků jen v případě, že za něj až do večera nikdo nebude ochoten zaplatit lepší cenu.

Kabát vypadal naprosto dokonale. Vevnitř měl podšívku z měkoučké prachové kožešiny z horských zajíců, šedivé se stopami oříškové barvy. Kůže svršku, namořená do tmavé mahagonové barvy, byla silná a bez jediného kazu. Kabát odolával vodě a nesnadno se ušpinil, ba ani by se neroztrhl, kdyby v něm pronásledoval kořist lesní houštinou. Zapínal se na prosté dřevěné olivky a Janet ho vylepšila hlubokou špičatou kapucí. Fletcher už se viděl, jak se v novém kabátě krčí na číhané, navzdory dešti v suchu a teple, s šípem nasazeným na tětivě luku.

Berdon seděl za ním před kovárnou vedle kovadliny a hromádky podkov. Ačkoli zbraně i brnění, které vyráběl, byly velmi kvalitní, zkušenost ho poučila, že nejvíc peněz může vydělat překováváním tažných koní unavených obchodníků, jejichž dlouhá cesta do odlehlých vesnic rozložených kolem Medvědích hor teprve začínala.

Když obchodníci zavítali do Kožové loni, měl Fletcher napilno celý den, ba dokonce i když zavřeli stánek, musel kupcům brousit meče. Během celého minulého roku prodali mnoho zbraní. Hominské císařství vyhlásilo válku na nové frontě severně od Medvědích hor. Elfské klany odmítly platit každoroční daň, poplatek, který hominské císařství požadovalo výměnou za ochranu elfů před kmeny orků žijícími v jižních džunglích, jež se táhly podél celé protilehlé hominské hranice. Císařství vyhlásilo válku, aby vynutilo na elfech placení jejich závazku, a obchodníci se obávali, že by je mohly napadat elfské bojůvky. Nakonec se válka omezila na několik nevýznamných šarvátek bez velkých škod; pak došlo ke gentlemanské dohodě obou stran, že spor nebude dál eskalovat. Hominum i elfské klany se totiž bez výhrad shodovaly v jednom: jejich skutečným nepřítelem byli orkové.

„Budu mít letos čas porozhlédnout se kolem?“ zeptal se Fletcher.

„Myslel bych, že jo. Po zbraních asi nebude velká poptávka. Nový vojsko, který přiveleli do Medvědích hor, jsou sice přestárlí a zmrzačení vojáci, ale hádal bych, že podle mínění obchodníků už samotná jejich přítomnost odradí lupiče, aby tady v okolí zkoušeli štěstí a napadali jejich karavany. Nejhorší na tom je, že mají nejspíš pravdu a nebudou se muset příliš bránit. Takže si myslím, že jim toho asi letos moc neprodáme. Ale po tvý cestě na frontovou linii minulej měsíc přinejmenším víme, že vojáci mají o mý služby pořád zájem.“

Fletcher se otřásl při vzpomínce na vyčerpávající cestu přes hory do nejbližší pevnosti. Frontová linie byla pochmurné místo, studené, nepohodlné a plné mužů s mrtvým pohledem, kteří čekali, až je propustí z vojenské služby. Fronta hraničící s územím elfů nebyla ničím jiným než odpadní jámou na vojáky, které armáda nechtěla. Lidé s prázdnými žaludky, kteří už nemohli bojovat.

Fronta šmejdů. Tak tomu říkali někteří z těch vojáků. Další považovali nové přidělení za požehnání, hlavně že se dostali z pekla zákopů v džungli. Na orcké frontě hynuli muži po tisících, vítězové jim uřezávali hlavy, nabodávali je na kopí a ta pak zapichovali na hranici s císařstvím. Orkové byli divoši, rasa nemyslících oblud, temných stvoření zrozených k nemilosrdným a sadistickým skutkům.

Na hranici s územím elfů se rozpoutalo rovněž peklo, jen poněkud jiné. Tam vládl neustále postupující rozpad. Pomalé vyhladovění zaviněné polovičními dávkami potravin. Nekonečný dril provozovaný unavenými seržanty, kteří neměli nic lepšího na práci. Tamní generálové bez špetky představivosti nevycházeli z teplých kanceláří, zatímco vojáci se třásli zimou v děravých chýších.

Zásobovací důstojník se zdráhal něco koupit, jenomže musel naplnit plánované množství výzbroje a zásobovací konvoje mířící do Medvědích hor se už dávno smrskly na pouhé pramínky, protože požadavky z orcké fronty neustále narůstaly. Balík mečů, který Fletcher od rána vláčel na zádech, prodal za mnohem vyšší cenu, než jakou ty zbraně měly, a místo nich se vracel s pořádným, ale podstatně lehčím vakem stříbrných šilinků. Kdyby přinesl muškety, byli by mu je zaplatili zlatými dukáty. Berdon doufal, že by od obchodníků mohl za meče získat střelné zbraně. Kdyby se to podařilo, mohl by příští rok přeprodat muškety zásobovacímu důstojníkovi.

Když Fletcher té noci ležel na vypůjčeném lehátku v kasárnách a čekal na svítání, aby se mohl vrátit do Kožové za světla, pevně se rozhodl, že se nikdy nedá naverbovat k vojsku a nikdy nepřipustí, aby skončil na takovémto místě.

„Hej, kluku. Přestěhuj ten stánek dál od brány. Překážíš obchodníkům v cestě,“ štěkl na něho chladný, panovačný hlas a vytrhl ho ze zamyšlení.

Před ním stál Didrikův otec Caspar, vysoký, hubený muž oblečený v drahém oděvu z purpurového sametu ručně vyšívaného zlatem. Mračil se na Fletchera, jako by ho urážela už jen sama chlapcova existence. Za ním se šklebil Didric s blond vlasy navoskovanými na pěšinku. Fletcher se podíval k vedlejšímu stánku, který stál daleko blíž vozovky než ten jejich.

„Nebudu ti to říkat dvakrát. Udělej, co jsem říkal, nebo zavolám stráž,“ zavrčel Caspar. Fletcher se podíval po Berdonovi, který pokrčil širokými rameny a přikývl. V celkovém uspořádání věcí na tom vůbec nezáleželo. Pokud někdo projeví zájem o zbraně, tak si jejich stánek najde.

Didric na něho zamrkal a rukama naznačil výstřel z luku. Fletcherovi zlostí zrudly tváře, ale udělal, co mu Caspar přikázal. Didrikova chvíle ještě přijde, ovšem jeho otec byl nesmírně mocný člověk. Zabýval se lichvou a měl skoro celou ves v kapse. Když nějaké dítě potřebovalo lék z města, Caspar se rád nabídl. Pokud se ukázala mizerná lovecká sezóna, byl tu Caspar. Když někomu vyhořel dům, Caspar zase pomohl. Jak mohl vesničan, který se na konci dlouhé smlouvy sotva dokázal podepsat, pochopit systém složitého úroku nebo spoustu čísel, kterými se smlouva jen hemžila? Nakonec každý z nich zjistil, že peníze, které si půjčil na záchranu, ho budou stát víc, než si může dovolit. Fletcherovi se protivilo, že řada lidí v obci měla Caspara v úctě, ačkoli nebyl nic víc než sprostý podvodník.

Zatímco se Fletcher mořil se stánkem, aby ho odsunul kousek dál, přičemž mu upadlo několik pečlivě vyleštěných dýk do prachu, nad vesnicí se hlasitě rozezněl zvon. Obchodníci přijeli!

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

2