Copyright © Wilbur Smith 1977

Translation © Václav Vanduch, 1999

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu A SPARROW FALLS

přeložil Václav Vanduch

Redakční úprava Darina Daňková

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Sazba Lumír Kaděra

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 1999

Vydání první

ISBN 978-80-7466-863-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-864-7 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Tento román věnuji své drahé manželce a vzácné společnici Niso. Dokud jsem tě nepoznal, nevěděl jsem, co znamená být šťastný. Nyní mi vyplňuješ každý den svou láskou, smíchem a štěstím. S tebou po boku bych s pohrdáním odmítl postavení krále.

Nad bojištěm ve Francii visely nízké mraky zbarvené jako staré modřiny a s těžkopádnou impozantností se valily k německým liniím.

Brigádní generál Sean Courtney, který už ve Francii trávil čtvrtou zimu, dokázal zkušeným okem farmáře odhadnout počasí neméně jistě jako ve své rodné Africe.

„V noci bude sněžit,“ zavrčel a jeho ordonance, poručík Nick van der Heever, se po něm ohlédl přes rameno.

„Nedivil bych se, pane.“

Van der Heever nesl těžký náklad. Generál se totiž rozhodl, že povečeří jako host v kantýně druhého praporu, a tak poručík vlekl kromě pušky ještě těžký vojenský pytel. V té chvíli neměl u druhého praporu nikdo ani potuchy o hrozící poctě a Sean se zašklebil při potměšilé představě paniky, kterou jeho neohlášený příchod vyvolá. Obsah pytle bude malou kompenzací šoku; byla v něm tučná husa a půl tuctu láhví whisky Haig.

Sean si dobře uvědomoval, že důstojníci považují jeho neformální chování a zvyk objevit se ve frontové linii bez ohlášení a bez štábního doprovodu za víc než znepokojivý. Před necelým týdnem zaslechl na lince polního telefonu rozhovor majora s kapitánem.

„Ten starý parchant si snad stále myslí, že bojuje v Búrské válce. Nemůžete ho občas podržet v kleci hlavního stanu?“

„Jak udržíš v kleci slona?“

„Dobrá, tak nás aspoň varujte, až zase vyrazí na tramp –“

Sean se znovu zašklebil a dál pochodoval za svým sluhou. Cípy jeho šedého pláště mu pleskaly o lýtka stažená ovinovačkami a hlavu pod helmou ve tvaru polévkového talíře měl uteplenu hedvábnou šálou. Podlaha z dřevců se jim houpala pod nohama a lepkavé bláto čvachtalo a vydávalo savé zvuky.

Tuto část fronty ještě neznal, jeho brigáda sem přišla před necelým týdnem, ale zápachem se nelišila od jiných. Zatuchlému odéru země a bahna dominoval smrad rozkládajících se těl a výkalů smíšený s vyčichlým pachem spáleného korditu a výbušnin.

Sean s odporem nasál nosem vzduch a znechuceně si odplivl. Během hodiny přivykne natolik, že zápach nebude vnímat, ale teď se mu zdálo, jako by měl někde vzadu hrdlo potažené vrstvou studeného mazlavého tuku. Ještě jednou pohlédl na oblohu a zamračil se. Vítr se buď stočil o nějaký stupeň k východu, nebo někde v bludišti zákopů zvolili špatnou odbočku, protože nízký mrak se valil ve směru, který neodpovídal mapě v Seanových rukou.

„Nicku!“

„Ano, pane?“

„Víš jistě, že jdeme dobře?“

Z nejistoty v očích mladého poddůstojníka, který se po něm ohlédl, okamžitě vyčetl odpověď.

„Myslím, pane –“

Zákopy byly posledních čtyři sta metrů prázdné; v labyrintu vysokých hliněných stěn nepotkali živou duši.

„Raději bychom se měli podívat, Nicku.“

„Provedu, pane.“ Van der Heever pohlédl před sebe do zákopu a našel, co hledal. Na příští křižovatce byl ke stěně přistaven dřevěný žebřík, který sahal k bariéře tvořené dvěma řadami pytlů s pískem. Zamířil k němu.

„Opatrně, Nicku,“ volal za ním Sean.

„Pane.“ Mladík potvrdil, že slyší, a než začal lézt nahoru, odložil pušku.

Sean odhadoval, že jsou ještě nejmíň čtyři sta metrů od přední linie, a světla rychle ubývalo. Vzduch pod mraky, které vůbec nemínily propustit nějaké světlo navíc, měl sametově fialovou barvu. Sean věděl, že van der Heever je přes své mládí zkušeným vojákem. Jeho pohled přes hranu bariéry bude rychlý jako mrknutí munga z nory.

Sean ho pozoroval, jak se krčí nahoře na žebříku. Hlavu vystrčil na prchavý okamžik a rychle ji zase sklonil.

„Kopec je hodně nalevo,“ volal dolů.

Kopec byl nízké oblé návrší, které se zvedalo pouhých padesát metrů nad jinak beztvarou plání. Kdysi býval hustě porostlý lesem, ze kterého však zbyly už jen roztříštěné pahýly stromů na stráni, roztrhané krátery po granátech.

„Jak daleko je dům?“ zeptal se Sean, stále pozoruje temnou oblohu. Zemědělské stavení, ze kterého zbyl pouhý čtverec pobořených zdí bez střechy, leželo přímo uprostřed pozic praporu a sloužilo jako orientační bod pro dělostřelectvo, pěšáky i letce.

„Podívám se ještě jednou.“ Van der Heever opět zvedl hlavu.

Mauzerovka má zvláštní praskavý výstřel. Ten vysoký zlobný zvuk už Sean slyšel tolikrát, že podle něj dovedl spolehlivě rozeznat vzdálenost i směr, odkud přišel.

Osamocený výstřel zazněl asi z pěti set metrů téměř přímo před nimi.

Van der Heeverova hlava uskočila dozadu, jako by dostal silnou ránu, a ocel jeho přilby kovově zazvonila. Pásek pod bradou praskl a kulatý talíř vyskočil vysoko do vzduchu a udělal několik přemetů, než spadl dolů na dno zákopu a odkutálel se do louže šedého bahna.

Ruce van der Heevera zůstaly na okamžik přibité k horní příčce žebříku, ale pak se bezvládné prsty otevřely a muž pozpátku padal dolů. Cípy jeho dlouhého pláště se při pádu zvedly jako šedá křídla.

Sean strnul. Nemohl uvěřit svým očím; jeho vědomí ještě nestačilo zažít fakt, že Nick dostal zásah. Jako voják a lovec s hrůzou hodnotil tento ojedinělý výstřel.

Co tohle bylo za ránu? Pět set metrů a v tomhle šeru? Jediný prchavý pohled na přilbu nad parapetem, tři vteřiny na nastavení hledí, pak další kratičký moment, když přilba opět vyskočila nad okraj bariéry, a výstřel. Hun, který tohle předvedl, musel být buď vynikající střelec s reflexy leoparda – nebo snajpr s největší klikou na celé západní frontě.

Myšlenky letěly Seanovi hlavou, když vyrazil kupředu a přiklekl ke svému podřízenému. Jakmile ho chytil za rameno a otočil, pocítil klouzavý pohyb ve vnitřnostech a hruď mu sevřel studený spár.

Kulka vnikla spánkem a vyletěla na druhé straně za uchem.

Sean zvedl roztříštěnou hlavu do klína a začal ji ovazovat hedvábnou šálou. Přepadl ho silný pocit ztráty a prázdnoty.

Pomalu balil chlapcovu hlavu do šály, ale tenkou tkaninou začala okamžitě prosakovat krev. Bylo to zbytečné a marné gesto, ale poskytlo Seanovi možnost zaměstnat ruce a potlačit pocit bezmocnosti.

Seděl pak dál na zabláceném bednění a držel chlapcovu hlavu, mohutná ramena skleslá. Velikost jeho obnažené hlavy zdůrazňovaly husté kadeře tvrdých tmavých vlasů, kterými začínaly prosvítat pramínky šedin. V odcházejícím světle se třpytily jako jinovatka. Velký skobovitý nos nad hustou, krátce zastřiženou bradkou, rovněž protkanou stříbrnými vlákny, byl deformovaný a vypadal poničeně.

Jen černé obloukovité obočí bylo hladké a neporušené. Čisté, kobaltově modré oči pod ním měly pevný a živý pohled muže mnohem mladšího.

Sean Courtney seděl dlouho s chlapcovou hlavou v klíně. Pak ale zhluboka vzdychl, položil rozbitou hlavu stranou, vstal, přehodil si vojenský pytel přes rameno a vlekl se spojovacím zákopem dál.

Pět minut před půlnocí se před závěsem kryjícím vstup do bunkru sklonil plukovník velící druhému praporu. Jak se napřimoval, rukavicí oprášil sníh z ramen.

Kantýna, umístěná v německém bunkru ukořistěném před šesti měsíci, se stala předmětem závisti celé brigády. Zakopaná deset metrů pod úrovní terénu byla bezpečná i v nejtěžší dělostřelecké palbě. Podlahu měla z těžkých prken, a dokonce i stěny byly obloženy a chráněny proti chladu a vlhkosti. U zadní stěny bunkru vesele hřála bubínková kamna.

Kolem nich v půlkruhu seděli v ukořistěných křeslech důstojníci, kteří právě neměli službu.

Plukovníkovy oči ulpěly na postavě vlasatého generála usazeného v největším a nejpohodlnějším křesle blízko kamen. Rychle svlékl plášť a pospíchal k němu.

„Omlouvám se, generále. Kdybych věděl, že přijdete – byl jsem na obchůzce.“

Sean Courtney se usmál, pomalu vstal z křesla a potřásl plukovníkovi rukou. „To právě od tebe očekávám, Charlesi. Tví důstojníci mě přivítali i za tebe – a nechali ti kousek husy.“

Plukovník spěšně přejel očima kroužek svých mužů a zamračil se, když spatřil hektickou červeň tváří a jiskřivý zrak několika mladších důstojníků. Měl je včas varovat, že snaha udržet krok s generálem v pití je čiré bláznovství. Starý vlk stál pevně a jeho oči pod hustým obočím píchaly jako bajonety, ale plukovník ho znal dobře. Věděl, že už má v sobě nejmíň litr Dimple Haigu a že ho něco trápí. Pak mu to došlo. Jistě –

„Je mi velmi líto mladého van der Heevera, pane. Staršina mi řekl, co se přihodilo.“

Sean odmítavě mávl rukou, ale v jeho očích se na okamžik mihl stín.

„Kdybych jen věděl, že se chystáte na večer do zákopů, varoval bych vás. Máme s tím ďábelským ostřelovačem potíže od samého začátku, co jsme tady. Dělá to stejný člověk a je absolutně nebezpečný. Nikdy jsem o ničem podobném neslyšel. Děsná otrava, když je kolem všude klid. Celý týden máme ztráty.“

„Co s ním uděláte?“ zeptal se Sean drsně. Všichni viděli, jak mu líce zbrunátněly zlobou. Pobočník rychle zasáhl.

„Spojil jsem se s plukovníkem Caithnessem od třetího praporu a domluvili jsme se, pane. Poslal nám Anderse s MacDonaldem –“

„Dostal jste je?“ Plukovník se zatvářil spokojeně. „To je výborné. Nečekal bych, že se Caithness vzdá svého vzácného páru.“

„Přišli už ráno a celý den studují terén. Dal jsem jim volnou ruku. Ale jak jsem vyrozuměl, střílet by měli až zítra.“

Mladý kapitán velící sekci A vytáhl hodinky a chvíli na ně hleděl. „Vyjdou z mého úseku. Po pravdě jsem se za nimi chystal, abych je vyprovodil. Vyrážejí na pozici v půl jedné. Omluvíte mě, pane?“

„Samozřejmě, Dicky, a popřejte jim za mě hodně štěstí.“ O Andersovi a MacDonaldovi slyšel u brigády každý.

„Rád bych se s nimi také setkal,“ prohlásil znenadání generál a plukovník poslušně přikývl.

„Jistě. Doprovodím vás, pane.“

„Ne, ne, Charlesi. Už jsi byl venku v chladu celý večer. Půjdu tady s Dickym.“

Z dokonale temného půlnočního nebe se hustě sypal sníh a tlumil zvuky noci ve svém huňatém hávu. I pravidelné dávky z kulometu postřelujícího díru v drátech na levém křídle fronty zněly přidušeně.

Mark Anders seděl zabalený do vypůjčené deky, skláněl hlavu nad knihou v klíně a snažil se přizpůsobit oči žlutému mihotavému světlu svíčky.

Vzestup teploty, který doprovázel první sněžení, a změněná kvalita zvuků pronikajících do těsného okopu vzbudila muže spícího vedle. Zakašlal, převrátil se na bok, aby dosáhl na celtový závěs, a opatrně ho pootevřel.

„Zatraceně,“ řekl a znovu se rozkašlal štěkavým kašlem těžkého kuřáka. „Čert aby to spral. Sněží.“ Obrátil se k Markovi. „Pořád čteš?“ zabručel. „Stále máš nos vražený v nějaké zasrané knize. Zničíš si oči.“

Mark zvedl hlavu. „Už sněží nejmíň hodinu.“

„K čemu ti bude celé to učení?“ Fergus MacDonald se nedal jen tak lehce odbýt. „Nic dobrého ti to nepřinese.“

„Nemám sníh rád,“ řekl Mark. „Se sněhem jsme nepočítali.“

Sníh jim komplikoval úkol, který měli před sebou. Přikryje terén neposkvrněným bílým pláštěm, a kdokoliv vyjde ze zákopů do země nikoho, zanechá stopy, které za svítání okamžitě objeví nepřátelský pozorovatel.

Okop ozářil plamen sirky. Fergus zapálil dvě cigarety Woodbines a podal jednu Markovi. Seděli rameno na rameni zachumlaní v dekách a kouřili.

„Můžeš to vzdát, Marku. Řekni jim, aby akci odložili. Jsi přece dobrovolník.“

Kouřili mlčky další minutu, než Mark odpověděl.

„Ten Hun je hajzl.“

„Možná zítra nevyjde ven, když sněží. Sníh ho také podrží doma.“

Mark pomalu zavrtěl hlavou. „Jestli je tak dobrý, jak se o něm tvrdí, bude venku.“

„Jo,“ přikývl Fergus, „je dobrý. Ta rána včera večer – z dobrých pěti set metrů a při tom světle. Po dni proleženém bez hnutí v zimě –“

Fergus se odmlčel a pak rychle dodal. „Ale ty jsi také dobrý, chlapče. Jsi nejlepší.“

Mark neodpověděl a pečlivě típl žhnoucí konec cigarety.

„Jdeš na to?“ zeptal se Fergus.

„Ano.“

„Tak se ještě trochu prospi, chlapče. Čeká tě dlouhý den.“

Mark sfoukl plamen svíčky, ulehl a přetáhl si deku přes hlavu.

„Spi dobře,“ popřál mu Fergus. „Vzbudím tě včas,“ dodal a odolal pokušení otcovsky poplácat hubené rameno pod dekou.

Mladý kapitán tiše oslovil jednu z hlídek v předsunutém střeleckém postu. Muž něco zamumlal a slezl dolů.

„Tam, pane,“ pokynul bradou k temnému zákopu. Byl navlečený a huňatý jako medvěd. Seanovi sahal sotva po ramena.

Za příští zákrutou stranou zákopu žhnul přes jemnou mlhu padajícího sněhu ohřívací koš. Kolem něj se jako čarodějnice při sabatu krčily tmavé postavy.

„Seržant MacDonald?“ Jedna z postav vstala a vykročila kupředu.

„To jsem já,“ zazněl sebevědomý hlas.

„Anders je s vámi?“

„Je přítomen a v pořádku,“ odpověděl MacDonald. Z kroužku mužů kolem ohřívače vstala další postava a přistoupila blíž. Druhý muž byl vyšší než první a pohyboval se lehkým krokem atleta, nebo spíš tanečníka.

„Jste připraven, Andersi?“ pokračoval v dotazech kapitán. Mluvil šeptem, jak bylo v zákopech zvykem. MacDonald znovu odpověděl za svého mladšího druha.

„Chlapec je připraven k boji, pane.“ V jeho hlasu zazněl vlastnický tón manažera profesionálního boxera. Bylo zřejmé, že mladíka považuje za svůj majetek a že to vlastnictví mu dodává důležitosti, které by sám nikdy nedosáhl.

Vysoko nad hlavami jim vzplála světlice. Zářivě bílou tichou explozi světla změkčil padající sníh.

Sean Courtney uměl odhadnout člověka stejně dobře jako koně. Dokázal ve stádě vybrat zkažená zvířata stejně jako ta se statečným srdcem. Byla to záležitost zkušenosti a do jisté míry i nevysvětlitelného vnitřního pohledu.

V záři světlice jeho oči přejely seržantovu tvář. MacDonald měl kostnatý, podvyživený obličej člověka žijícího v brlohu. Oči měl posazené až příliš blízko sebe a tenké rty v koutcích svěšené. Sean na něm nenašel nic zajímavého, a tak se zahleděl na druhého muže.

Mladíkovy bledě zlatohnědé oči v bohatém rozestupu na něj hleděly čistým pohledem básníka, nebo člověka, který žije v otevřené krajině s dalekými obzory. Doširoka rozevřená víčka nabízela pohled na čisté bělmo, po němž panenky pluly jako měsíc v úplňku. Něco podobného už Sean párkrát viděl a efekt byl přímo hypnotizující. Pohled takové otevřenosti a zvídavé upřímnosti pronikal hluboko do Seanovy duše.

Po prvním dojmu z očí následovaly další, především jeho překvapivé mladí. Vypadá spíš na sedmnáct než na dvacet, napadlo Seana, když si všiml mladíkových jemných rysů. Přes zdánlivou křehkost byl pevný a tvrdý, tělo nabité napětím až k hranici prasknutí. Za poslední čtyři léta už něco podobného zažil mnohokrát. Jakmile objevili nějaký speciální talent, nemilosrdně ho vykořisťovali – všichni, počínaje Caithnessem od třetího praporu, přes slídivého MacDonalda, plukovníka Charlese, Dickyho a jistým způsobem i Seana samotného. Využívali ho bezostyšně a každou chvíli ho posílali do akce.

Hoch držel v ruce plechový hrnek s kouřící kávou a z rukávu pláště mu vyčuhovalo kostnaté zápěstí plné rudých kousanců od vší. Krk měl poněkud dlouhý a pro hlavu, kterou nesl, se zdál až příliš tenký. Obraz jeho tváře dokreslovaly propadlé líce a hluboké oční důlky.

„To je generál Courtney,“ řekl kapitán. Ve světle pohasínající světlice Sean zahlédl v chlapcových očích nové světlo a slyšel, jak obdivem zadržuje dech.

„Nazdar, Andersi. Hodně jsem toho o tobě slyšel.“

„A já zase o vás, pane.“ Nepokrytě zbožňující tón Seana podráždil. Chlapec samozřejmě slyšel všechny zkazky, které o generálovi u pluku kolovaly. Pluk se jím chlubil a každý nový rekrut si určitě vyslechl všechny ty neuvěřitelné příběhy – a Sean neměl žádnou možnost, jak tomu zabránit.

„Je to velká čest, pane, setkat se s vámi.“ Hoch začal trochu zadrhávat – další neklamná známka extrémního stresu, kterému byl vystaven, ale jeho slova zněla naprosto upřímně.

Legendární Sean Courtney, muž, který vydělal na zlatých polích Witwatersrandu pět milionů liber, aby je jednoho rána ztratil do poslední pence jediným nepříznivým zásahem štěstěny, Sean Courtney, muž, který naháněl búrského generála Lerouxe přes půlku jižní Afriky, až ho nakonec dostal po urputném pěstním souboji, voják, který zadržel v bombatské rokli rozběsněné zulujské bojovníky a nahnal je před čekající kulomety, člověk, který se svým někdejším nepřítelem Lerouxem připravil a pomohl na svět Paktu sjednocení, na jehož základě se spojily čtyři nezávislé národy Jižní Afriky v jeden mocný celek, muž, který získal další úžasný majetek chovem dobytka, obchodem s pozemky a těžbou dřeva, muž, který se vzdal svého místa v kabinetu Louise Bothy a odešel z čela Státní legislativní rady, aby vedl svůj pluk do Francie. Bylo proto naprosto přirozené, že chlapcovy oči zářily a jazyk mu klopýtal o slova. Ale i tak to Seana zamrzelo. V devětapadesáti jsem už trochu starý na roli zbožňovaného hrdiny, pomyslel si sarkasticky, když světlice zhasla a nebe znovu potemnělo.

„Nenašel by se ještě jeden hrnek kávy?“ zeptal se generál. „Dnes v noci je sakramentská zima.“

Sean si vzal kávu a dřepl blíže ke koši s rozpáleným uhlím. Svíraje v dlaních otřískaný smaltovaný hrnek, odfoukával páru a hlasitě srkal horkou tekutinu. Po chvíli i ostatní váhavě následovali jeho příkladu. Nebyli zvyklí dřepět s generálem jako se starým známým, a tak následovalo hrobové ticho.

„Pocházíš ze země Zulu?“ zeptal se po chvíli Sean chlapce; zaslechl totiž slabý přízvuk v jeho řeči. Nečekal ani na odpověď a přešel do zulujského nářečí. „Velapi wena? Odkud jsi?“

Jazyk zulu plynul přirozeně a lehce z Markových rtů, přestože jím už nemluvil celé dva roky. „Ze severu nad Eshowe, od řeky Umfolosi.“

„Znám ta místa dobře. Lovíval jsem tam.“ Sean se vrátil zpět k angličtině. „Anders? Znal jsem jednoho Anderse. John se jmenoval. Vedl transport zpátky z Delagoa Bay. Jo, byl to on. Starý Johnny Anders. Je to příbuzný? Tvůj otec?“

„Dědeček; otec mi zemřel. Vlastní kus země při Umfolosi. Tam jsem žil.“ Chlapec se začínal uvolňovat. Sean viděl, jak z jeho tváře mizí napětí.

„Nečekal jsem, že budete znát chudé lidi, jako jsme my, pane,“ vložil se do hovoru Fergus MacDonald. Jeho hlas měl kousavý tón. Jak se nakláněl nad ohřívač, otočil hlavu a Sean zahlédl hořkou linku jeho úst.

Pomalu přikývl. MacDonald byl zřejmě také jedním z těch, kteří toužili po novém pořádku – po odborech a Karlu Marxovi. Po bolševicích, kteří se nazývají soudruhy a hází bomby. Bezděčně si všiml MacDonaldových rezavých vlasů a velkých zlatých skvrn na hřbetě rukou. Obrátil se zpět k Marku Andersovi.

„To dědeček tě naučil střílet?“

„Ano, pane.“ Mladík se poprvé usmál. Vzpomínka na dědečka ho zahřála. „Dostal jsem od něj svou první pušku, Martini-Henry. Kouře z ní bylo jako při požáru v buši, ale na sto padesát metrů nesla jistou smrt.“

„Výborná zbraň,“ souhlasil Sean. „Střílel jsem s ní slony.“ Přes propast čtyřiceti let, která je dělila, Sean pocítil, že se mezi nimi rodí přátelství.

Možná jen ztráta jiného bystrého mladého muže, Nicka van der Heevera, zanechala v Seanovi bolestně prázdné místo, a proto cítil otcovský zájem o tohoto chlapce. Fergus MacDonald to zřejmě vycítil také, protože jim vpadl do hovoru jako žárlivá žena.

„Měl by ses už raději připravit, hochu.“ Úsměv se vytratil z Markových rtů a oči mu náhle posmutněly. Strnule přikývl.

Fergus MacDonald pobíhal kolem Marka a Seanovi znovu připomněl trenéra, který v šatně připravuje svého svěřence k boji. Mark svlékl těžký, příliš velký plášť i blůzu bojové uniformy. Na celovlněné spodní prádlo natáhl vlněnou košili spolu se dvěma pletenými svetry a krk si obalil vlněnou šálou.

Vrstvy šatstva překryla hladká kůže kotlářské kombinézy. Kůže se nechvěla ve větru a neměla tendenci zachytávat se, a přitahovat tak pozornost nepřátelských zraků. Na hlavu si natáhl vlněnou kuklu a přes ni koženou leteckou přilbu. Sean pochopil; ani britská ocelová helma nedokázala ochránit hlavu před kulkou z mauzerovky.

„Drž kebuli pěkně dole, rozumíš?“ začal instruktáž MacDonald.

Následovaly pletené rukavice s odstřiženými prsty a přes ně tlusté volné palčáky.

„A nezapomeň hýbat prsty. Nenech je ztuhnout.“

Pod levou paži se pohodlně vešla malá kožená taška na popruhu.

„Máš tam šunkové sendviče se spoustou hořčice a taky čokoládu a ječný sirup – přesně, jak to máš rád. Pamatuj na jídlo; udrží tě v teple.“

A ještě zásobníky s náboji ráže 0.303; tři v kapse na stehně kombinézy a jeden ve speciální kapsičce na předloktí levého rukávu.

„Sám jsem každý náboj vybíral a namazal,“ zdůraznil Fergus hlavně pro uši generála. „Vklouznou dovnitř jako –“ oplzlé přirovnání mělo demonstrovat Fergusovo mínění o hodnostech a třídách, ale Sean je nechal bez povšimnutí. Příliš ho zajímaly přípravy k lovu.

„Neukážu Cuthberta, dokud slunce nebude akorát.“

„Cuthberta?“ divil se Sean.

Fergus se zasmál a ukázal na třetí postavu, která tiše stála v koutě okopu. Sean si jí doposud nevšiml a Fergus se znovu usmál jeho udivenému výrazu. Natáhl se pro figurínu.

Teprve nyní si Sean uvědomil, že jde o atrapu. V chabém světle ohřívače vypadala realisticky a hlava v helmě seděla na ramenou v přirozeném úhlu. U kyčlí však tělo končilo a dole už jen trčela holá násada z koštěte.

„Rád bych věděl, jak to míníš provést?“ oslovil Sean mladého Marka, ale místo chlapce důležitě odpověděl Fergus.

„Včera Hun střílel odněkud z dolního konce severní stráně. Vyhodnotili jsme s Markem úhly dvou jeho včerejších střel a určili jsme místo, odkud je vyslal, s přesností padesáti metrů.“

„Může místo změnit,“ namítl Sean.

„Neopustí severní svah. Po celý den zůstává ve stínu, i když vyjde slunce. Bude se snažit střílet ze stínu do světla.“ Sean přikývnutím uznal logiku jeho úvahy.

„Ano, ale mohl by také střílet odněkud z německých zákopů.“

„Myslím, že ne, pane,“ tiše odpověděl Mark. „Fronty jsou v těchto místech od sebe příliš vzdálené,“ – německá linie protínala hřeben kopce – „potřebuje se dostat blíž. Vybírá úkryty v zemi nikoho a pravděpodobně je denně mění. Vždy se přitom snaží přiblížit co nejvíc k našim pozicím, ale nikdy neopouští stín.“ Jakmile se chlapec soustředil na problém, mluvil naléhavým hlasem a nezadrhl ani jednou.

„Vybral jsem mu dobré místo kousek za stavením. Ze vzdálenosti necelých dvou set metrů může pokrýt celý severní svah. Vyjde hned a zaujme pozici ještě za tmy. Musí být na místě dřív než Hun. Nechci, aby ve tmě šlápl na toho parchanta,“ pokračoval Fergus místo Marka se zřejmou dávkou autority. „Počkáme, až bude dost světla, a já pak začnu nabízet Cuthberta.“ Poplácal figurínu a znovu se zasmál. „Bude zatraceně obtížné, aby vypadal přirozeně jako nějaký pitomý zelenáč, který zvedne hlavu a chce se poprvé rozhlédnout, jak vypadá Francie. Když necháte Huna dívat se na něj příliš dlouho, prohlédne trik, a naopak. Jestli zmizí příliš rychle, nebude mít příležitost vystřelit. Ne, nebude to snadné.“

„Ano, dovedu si to představit,“ řekl Sean ironicky. „To bude ta nejnáročnější a nejvíc nebezpečná část celého úkolu.“ Než se obrátil opět k Markovi, stačil zahlédnout vražedný záblesk v očích Ferguse MacDonalda.

„Vezmeš si ještě trochu kávy, chlapče, a jdeme na to. Chci tě mít na místě dřív, než přestane sněžit.“

Sean vytáhl z náprsní kapsy pláště stříbrnou placatou láhev, kterou mu dala Ruth v den, kdy pluk odplouval.

Nabídl ji Markovi. „Přidej si do kávy trochu jedu.“

Mark rozpačitě zavrtěl hlavou. „Ne, pane, děkuji. Viděl bych pak dvojitě.“

„Nevadilo by vám, kdybych si vzal já, pane?“ Fergus MacDonald hbitě natáhl ruku přes ohřívač a nazlátlá tekutina potěšeně zabublala v jeho kávě.

Před půlnocí vyslal staršina hlídku, která v drátech před rotou A prostříhala průchod.

Mark si u zákopového žebříku přehodil pušku z pravé do levé ruky. V tu chvíli vzlétla další světlice a v její záři Sean viděl, jak chlapec soustředěně uvolňuje zámek zbraně. Všiml si také, že místo standardní pušky Lee-Enfield č.1, která představovala tažného koně britské armády, dal přednost americké P.14. Používala stejné náboje ráže 0.303, ale měla delší hlaveň a lepší vyvážení.

Mark zastrčil dovnitř dva zásobníky s náboji, zavřel zámek a jeden z nich zasunul pákou závěru do nábojové komory.

Ve zmírající záři světlice pohlédl stranou na Seana a maličko pokývl hlavou. Světlice zhasla a z temnoty se k Seanovi donesly lehké nášlapy bot stoupajících svižně po žebříku. Nejraději by za ním zavolal „hodně štěstí“, ale zapudil ten nápad a místo přání poplácal kapsy, hledaje krabičku s doutníky.

„Nevrátíme se, pane?“ zeptal se kapitán tiše.

„Jděte sám,“ zavrčel Sean. Hlas měl drsný v předtuše blížící se tragédie. „Já ještě chvíli zůstanu.“ Třebaže nemohl nijak pomoci, odchod v této situaci považoval jistým způsobem za dezerci. Jako by chlapce v těžké chvíli opustil.

Mark postupoval rychle kolem šňůry, kterou tam jako vodítko položila hlídka. Sehnutý držel levou rukou šňůru a pušku nesl v pravici. Pečlivě zvedal nohy, aby před sebou nehrnul sníh.

Kdykoliv se na nebi rozhořela světlice, okamžitě padal k zemi a ležel bez hnutí, proměněný v malou černou skvrnku na bílém prostěradle ozářeném jasnou elektrizující září. Na skvrnku, kterou kryl jen závoj vytrvale padajících sněhových vloček. Jakmile zase zavládla tma, namáhavě se zvedl a šel dál s vědomím, že za sebou zanechává zválenou plochu sněhu. Na pustém, granáty rozrytém povrchu země by takové drobné narušení mělo uniknout pozornosti, ale Mark věděl, že s příchodem prvního studeného světla rozbřesku bude pár očí pečlivě zkoumat každou píď země, hledaje právě tento druh stop.

Znenadání Marka zavalil mrazivý pocit osamělosti, který studil víc než ledový vzduch na tváři. Cítil se nesmírně zranitelný. Poslali ho samotného proti zkušenému nepříteli, neviditelnému a děsivě efektivnímu sokovi, který je zárukou, že sebemenší chybu zaplatí životem.

Poslední světlice dohořela a zhasla. Mark se dovlekl k temným obrysům rozervané zdi zničené hospodářské usedlosti. Přitiskl se k ní a snažil se popadnout dech, protože se dusil novým přívalem děsu. Tohle zažíval poprvé. Strach, který znal a se kterým poslední dva roky žil, nebyl nic proti této paralyzující hrůze.

Když se prsty pravé ruky dotkl své ledově studené tváře, cítil, jak se chvějí. Sympatizující zuby začaly vyklepávat rychlé staccato.

„Takhle nemůžu střílet,“ zděsil se a zaťal zuby, až ho čelisti začaly bolet. Křečovitě sevřené pěsti tiskl do klína. „A tady nemůžu zůstat.“ Zbořeniště bylo příliš nápadným úkrytem; to německý snajpr prozkoumá ze všeho nejdřív. Musel pryč, a rychle. Zpět do zákopů? Hrůza skokem překonala práh paniky. Už se zvedal, že bezhlavě poběží nazpátek, zapomínaje i na svou pušku opřenou o trosky zdi.

„Bist du da?“ zašeptal někdo blízko ve tmě a Mark strnul.

„Ja!“ zazněla odpověď z opačného konce zdi.

Mark hmátl po pušce, levá ruka automaticky sevřela pažbu a pravá uchopila pistolové držadlo se spouští.

„Komm, wir gehen zurück.“ Blízko se ve tmě namáhavě vlekla postava, kterou Mark spíš cítil než viděl. Zamířil hlaveň tím směrem, palec na pojistce připravený k odjištění zbraně. Němec obtěžkaný břemenem těžce klopýtal zrádným zasněženým terénem. Součásti jeho výstroje tiše cinkaly.

„Scheisse!“ zaklel.

„Halt den Mond,“ zasykl druhý a oba se vzdalovali zpět k německým zákopům na vrcholu kopce.

Mark nečekal, že by Němci v takovém počasí mohli natahovat dráty; měl myšlenky fixované na německého ostřelovače. Nyní mu srdce poskočilo radostí nad nečekaným přídělem štěstí. Hlídka ho převede přes německé dráty a jejich těžkopádné šlápoty zamaskují jeho vlastní stopu před pátravým okem snajpra.

Teprve když učinil toto rozhodnutí, uvědomil si, že ho strach přešel. Ruce měl zase jisté a dýchal pomalu a zhluboka. Smutně se usmál vlastní křehkosti a lehce vykročil za německou hlídkou.

Ušel sotva sto kroků od rozbořeného stavení, když přestalo sněžit. Cítil, jak mu nová vlna hrůzy svírá hrdlo; spoléhal se, že sníh vydrží padat aspoň do rozbřesku. Přesto dál sledoval stopy hlídky. Jak se vojáci přiblížili k vlastním liniím, šli rychleji a s větší jistotou.

Dvě stě metrů před vrcholem Mark opustil jejich stopu a odbočil stranou. Obcházeje svah, obtížně se prodíral hustou spletí drátů, dokud nepoznal místo, které spolu s Fergusem vybrali včera odpoledne dalekohledem.

Kmen jednoho z dubů, které kdysi rostly na stráni, ležel kolmo po svahu. Na jeho konci se zvedala divoká změť kořenů vyrvaných z měkké půdy, rozervané nesčetnými výbuchy.

Mark si vybral místo, které zůstane ve stínu i při nízkém zimním slunci, a vlezl mezi kořeny. Chvíli se vrtěl na břiše, až ho zpola zakryly. Mohl otáčet hlavou i rameny a měl výhled na celou křivku severního svahu.

První jeho starostí byla puška. Obzvláštní péči věnoval kontrole lehce zranitelného hledí Bisleyova zaměřovače. Když se ujistil, že během namáhavého pochodu územím nikoho neutrpěla újmy, snědl dva sendviče a zapil je několika doušky kávy. Pro zahřátí a hlavně proto, aby se nesrážela pára z jeho dechu, zakryl si nos i ústa vlněnou šálou. Pak opatrně opřel čelo o dřevěnou pažbu. Naučil se už usnout okamžitě a spát za nejrůznějších podmínek. Jak spal, začalo opět sněžit.

Když se probudil do nezdravě šedého rozbřesku, přikrývala ho vrstva jemných sněhových vloček. Opatrně zvedl hlavu, aby ji neporušil, a rychlým mrkáním se pokoušel pročistit zrak. Prsty měl ztuhlé zimou, a tak s nimi začal v rukavici cvičit a nutil krev k rychlejšímu oběhu.

Opět mu štěstí přálo – dvakrát za noc – to bylo přespříliš. Nejdříve ho přes dráty převedla nepřátelská hlídka a nyní bílý plášť přirozené kamufláže spolehlivě zajistí, že jeho tělo splyne se spletí kořenů. Tolik štěstí najednou? Kyvadlo se přece musí jednou zhoupnout.

Tma se pomalu vytrácela, a jak světla přibývalo, zvětšoval se okruh dohlednosti. Celá Markova existence se nyní soustředila do páru velkých zlatohnědých očí. Rychle přejížděly terén, pátrajíce po každičké nerovnosti a záhybu. Zkoumaly tvar předmětů, vyhledávaly kontrast v barvě či struktuře povrchu sněhu a země. Každý kus roztříštěného dřeva nebo spadlé větve, každá nepravidelnost okraje kráterů si koledovala o pozornost. Všude hledal důkaz poruchy skryté pod tenkou vrstvou nového sněhu. Dělal to kvůli přežití – doslova kvůli přežití.

Krátce před devátou sněžení opět ustalo a k poledni se nebe dokonce rozsvětlilo a v mracích se objevily díry. Nesmělý osamocený kužel slunečních paprsků dopadl na zem a jako světlo vyhledávacího reflektoru přejížděl úbočí kopce.

„Dobrá, Cuthberte, požádáme Huna o trochu pozornosti.“

Do mapy, kterou mu půjčil staršina, si Fergus poznačil každou oběť snajpra. V jedné sekci zákopů se nacházely dvě černé tečky blízko sebe. V těchto místech bývala ochranná bariéra z pytlů příliš nízká proti dominantní výšce kopce, který vévodil předním liniím. Jakmile tam ostřelovač zabil pět mužů, bariéru zvýšili a nápis vyvedený velkým písmem varoval neznalé.

„DRŽTE HLAVY DOLE. ZDE PRACUJE SNAJPR.“

Ta dvě místa byla od sebe vzdálená pouhých padesát kroků a Fergus se domníval, že snajpr dosáhl svých úspěchů tak, že čekal, až jeho cíl přejde zákop. V první mezeře zahlédl hlavu a pak s prstem na spoušti zamířil do mezery druhé. Jak se Fergus připravoval k akci, vysvětloval svůj záměr Seanovi. Ale generál sotva vnímal, co říká. Byl tak zaujat lovem, že by ho snad jen celková německá ofenziva mohla odtáhnout zpět do hlavního stanu. Ráno oznámil svému pobočníkovi polním telefonem, kde ho mají v případě nutnosti hledat.

„Ale ujistěte se, že je to opravdu nutné,“ zavrčel na závěr do telefonu.

„Potáhnu ho od jihu k severu,“ pokračoval Fergus. „Donutím tak toho zasraného Huna, aby se odvrátil od Markova stanoviště. To poskytne našemu hochovi nějakou vteřinku navíc.“

Sean musel připustit, že Fergusova práce s figurínou je dobrá. Aby kompenzoval větší výšku hradby z pytlů, nesl ji poněkud výš, než je přirozená výška muže, a natáčel její ramena stejně, jak to dělá spěchající člověk. Takovým způsobem ji přetáhl první mezerou.

Sean, mladý kapitán a staršina s rudou obézní tváří a půl tuctu jiných příslušníků praporu čekali za druhou mezerou a sledovali, jak se Fergus s atrapou blíží.

Napětím zadržovali dech, když došel ke druhé mezeře.

Panák v MacDonaldových rukou prudce poskočil a o chviličku později prořízl ledový vzduch vzdálený výstřel z mauzerovky.

Fergus figurínu okamžitě stáhl dolů a přiklekl, aby si prohlédl čistý kulatý otvor v kašírované hlavě.

„Do prdele!“ zaklel rozhořčeně. „Nasrat na všechno!“

„Co se stalo, MacDonalde?“

„Ten zasraný Hun – ach, ten zatracený zkurvysyn –“

„MacDonalde!“

„Zvolil si stejné stanoviště jako můj chlapec.“

Sean chvíli nechápal.

„Je mezi dubovými vývraty, leží kousek nad Markem. Vybrali si stejný post.“

Výstřel zazněl tak blízko a byl tak ostrý a hlasitý, že Markovi ještě několik vteřin později zaléhalo v uších.

Šokovaný Mark strnul na celé vteřiny. Německý snajpr musel být snad deset kroků od místa, kde ležel on. Nějakou shodou náhod si vybral stejné místo na svahu. Ne, žádná shoda náhod. S okem pro terén, jaké mají vynikající lovci, si zvolili ideální polohu pro svůj záměr – rychlou smrt vyslanou z úkrytu. Kyvadlo Markova štěstí překmitlo na opačnou stranu.

Celé vteřiny po výstřelu se Mark nedokázal pohnout, ale působením adrenalinu v krvi se jeho smysly vyostřily do krajnosti. Srdce se mu rozbušilo s takovou silou, že málem naráželo do hrudního koše.

Němec se nacházel po jeho levici někde výš na svahu mírně za jeho ramenem a Markovu levou stranu nechránily kořeny dubového vývratu.

Aniž pohnul hlavou, přejel očima nejbližší okolí. Při okraji zorného pole o několik metrů dál ležel jiný kmen sraženého dubu. Ještě celou další minutu se Mark nepohnul a koutkem oka hledal u druhého stromu náznak nějakého pohybu. Ale nic se nehýbalo. Přetrvávající nesnesitelně hrozivé ticho přerušila vzdálená kulometná dávka.

Pomalu jako chameleon číhající na mouchu otáčel Mark hlavu doleva, až postupně zmizela deformace způsobená periferním viděním a mohl přehlédnout celý svah nad sebou.

Nejbližší dubový kmen sražený šrapnelem měl sedřenou kůru a vytrhané kusy dřeviny. Ležel napříč mělké prohlubně a vytvářel jakýsi nízký most. Vzniklou mezeru ještě nestačil zavát sníh a škvírou uprostřed, širokou sotva deset centimetrů, prosvítalo světlo odražené sněhem za ní.

Nepatrný stín pohybu mu doslova zatlačil oči do lebky. Šlo o kratičký milimetrový pohyb, ale stačil k upoutání Markovy pozornosti. Zíral do těch míst plných pět vteřin, než pochopil, co vidí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Ptačí vodopády