TŘI BRATŘI V CIZÍCH SVĚTECH

Kolem Země s otázkou:

Jak žijete a pracujete?

Karel, Jan a Petr Diblíkovi

Kolem Země s otázkou: Jak žijete a pracujete?

Ukážka z elektronickej knihy

65. POLE

© Karel, Jan a Petr Diblíkovi, 2013

© 65. pole, 2013

ISBN 978‒80‒87506‒02‒8 (tištěná verze)

ISBN 978‒80‒87506‒52‒3 (ve formátu EPUB)

ISBN 978‒80‒87506‒53‒0 (ve formátu MOBI)

Obsah

Turecko

/ Istanbul

Jak to všechno začalo?

Írán

/ Teherán

/ Isfahán – město mostů, které okouzlí

/ Qešm a žraloci okolo bezcelní zóny

Pákistán

/ Quetta

/ Rávalpindí

/ Dalwale – poupě dialogu

/ Láhaur

Indie

/ Amritsar

/ Nové Dillí

/ Agra

/ Váránasí

/ Kalkata

Thajsko

/ Bangkok

/ Čiang Mai

Kambodža

/ Siem Reap

/ Phnompenh

Malajsie

/ Kuala Lumpur

Singapur

Nový Zéland

/ Severní ostrov

/ Větrný Wellington

/ Jižní ostrov

/ Queenstown

Austrálie

/ Sydney

/ Griffith

/ Melbourne

/ A zase Sydney

/ Darwin

Indonésie

/ Bali

/ Lombok

/ Jáva

Bratr Petr na obzoru

/ Bangkok

/ Penang

/ Singapur

Filipíny

/ Tagaytay

/ Hop, hop, island hopping

/ Manila – Makati aneb vždy je z čeho dávat

Japonsko

/ Tokio

/ Hokkaidó

/ Nagoja

/ Kóbe

/ Ósaka

/ Kagošima

/ Nagasaki

/ Hirošima

/ Tokio 2

USA – Havaj

USA – Západní pobřeží

/ Los Angeles

/ Hilmar

/ San Jose

Kostarika

/ San José

/ Monteverde a kvakeři

Guatemala

/ Panajachel

/ Guatemala City

USA – Východní pobřeží

/ Neplánovaná návštěva Mexika

/ Washington

/ New York

Anglie

/ Birmingham

Besedy

Poděkování

Turecko

Opouštíme domovskou Evropu, na rok. Aby kulturní šok nebyl tak ostrý, volíme za první destinaci Istanbul; pro nás bránu Asie, pro Asijce bránu Evropy. Už cesta autobusem z istanbulského letiště do centra je sama o sobě zážitek. Řítíme se městem ve večerní špičce alespoň stovkou, okolní auta míjíme jen o pár čísel. Později zjišťujeme, že tohle je norma. Když jednomu slavnému automobilovému závodníkovi položili otázku, kde se naučil tak dobře řídit, odpověděl jednoduše: „Vyrůstal jsem v Istanbulu!“

/ Istanbul

Silvestrovská bomba

Na zastávce autobusu v centru města nás vřele vítá Ali Kia, mladý Íránec, se kterým se před rokem na jedné konferenci seznámil náš dobrý kamarád z Česka. Ubytovává nás u svých přátel a provází večerem. Neobyčejným večerem, je totiž Silvestr. Město tepe bujarou náladou a zvlášť na centrálním náměstí Taxim má slavnostní atmosféra správné grády. Za pár hodin skončí tisíciletí! Na každém rohu stojí po zuby ozbrojená policie. Zvědavost nám nedá, a tak jednoho těžkooděnce oslovujeme a ptáme se, proč se tu věnuje tolik péče bezpečnosti. Trpělivě vysvětluje zdejší poměry a kurdský problém. Nezanedbatelnou část populace Turecka, především na východě země, tvoří kurdská menšina. Té je dlouhá léta odepíráno právo na vlastní stát Kurdistán a některé militantní skupiny Kurdů dávají touhu po vlasti najevo po svém. Váháme, jestli na půlnoční oslavy zůstat na náměstí, nebo přijmout Aliho pozvání k zahájení milénia při svíčkách v nedalekém kostelíku. Nakonec volíme komornější variantu. Druhý den se z novin dozvídáme, že krátce před půlnocí, zhruba hodinu po našem odchodu, vybuchla na náměstí Taxim bomba. Zranila desítky lidí.

Ali je osmadvacetiletý programátor se širokým srdcem. Pochází z Íránu, z rodiny diplomata a herečky. Po islámské revoluci v roce 1979 museli jeho rodiče emigrovat a rodina žila postupně v Británii, USA a Turecku. Téma Írán je pro něho zjevně dosud citlivé. Svoji vlast má přirozeně rád a při zmínce o tamní politické situaci postupně ztrácí náladu. Když jel před třemi lety navštívit příbuzné, to byl v Íránu naposledy, zbili ho na ulici kvůli světlé barvě vousů. Vlasy má Ali černé a útočící skupinka fanatiků pokládala jeho přirozenou barvu vousů za výstřední zápaďácký melír. Na večeři nás Ali zve do jedné vyhlášené restaurace, kde potkáváme jeho kamarády. Den završujeme v kině s bujarou partičkou na americkém filmu Meeting the Parents (Fotr je lotr). Film je dabovaný do turečtiny, ze které rozumíme akorát „evet“, tedy „ano“. Bavíme se výborně.

Už ne v Evropě, ještě ne v Asii

Istanbul? Úžasné město. Z mostů klenoucích se nad zátokami Bosporské úžiny trčí přímo v centru města stovky rybářských prutů. A pište si, že berou! Pro našince je překvapením, co všechno lze na ulicích vůbec prodávat. Obchodnická krev tu vře snad v každém těle. U podchodu dřepí chlapík s třiceti balíčky papírových kapesníků, mezi rybáři na mostě hbitě pobíhá prodavač třpytek, uličkami bazaru projíždí technik s kopírkou na trakaři poháněnou benzinovým generátorem. Kdekdo vám rád za úplatu vyčistí boty či upraží pár deka arašídů.

Více než devadesátiprocentní zastoupení muslimského obyvatelstva demonstrují v tomhle čtrnáctimilionovém městě stovky věžiček minaretů. Trochu schizofrenně na nás působí chrám Hagia Sofia. Kdysi největší křesťanský svatostánek a centrum východní církve se stal po dobytí Konstantinopole roku 1453 na několik set let mešitou, teď je z něj muzeum. Mišmaš. Jako z Pohádky tisíce a jedné noci se zjevuje sultánův palác Topkapi, který dokládá kulturní vyspělost někdejší Osmanské říše. Největší návštěvnost má v rámci tohoto palácového komplexu určitě harém čítající pět set komnat, sedmdesát pro eunuchy, přes čtyři sta pro konkubíny (do důchodu chodily ve třiceti) a nakonec i apartmá pro maximálně čtyři právoplatné manželky. Místností si prohlédneme možná desetinu, jsou studené.

40 hodin v autobuse

Po čtyřech dnech v Istanbulu míříme k východní hranici Turecka. První, kdo na nás kouká z televize v autobuse, je Bolek Polívka s Veronikou Žilkovou. Mluví česky, titulky jsou v perštině. Není to přelud, ale upoutávka na film Zapomenuté světlo, příjemná vzpomínka na domov. Naši trasu lemuje bezpočet vojenských základen. Silná armáda čítající přes půl milionu aktivních vojáků je významným znakem současného Turecka. V armádě prý panuje nesmírně drsná šikana, která stojí za vysokým procentem sebevražd během dvouleté základní vojenské služby. S Tureckem se loučíme zastávkou před bájnou horou Ararat, která jako by sahala až do nebes.

Čtyřicet hodin v autobuse vyžaduje zadnici z ocele, ty naše studentské jsou zvyklé. Dlouhá cesta je nakonec skvělou přípravou na Írán. Často si někdo přisedne, jen tak si popovídat. Pro Íránce, kteří jedou domů, je to vzácná příležitost, jak si procvičit angličtinu. Tu mají mimochodem mnozí dost dobrou. Zvláště výslovnost, asi díky množství různých hlásek v jejich vlastním jazyce, je pro Peršany hračka. Hovoří o své zemi, rodinách, radostech i problémech. Na první pohled drsní snědí chlapi jsou po chvíli nečekaně otevření a milí.

Druhý den za soumraku přijíždíme k turecko-íránské hranici. Vysoká betonová zeď, tuny ostnatého drátu jako na našich hranicích před lety. A všude spousty vojáků. Nejdřív je živý obsah autobusu přemístěn do turecké odbavovací haly, která má to nejlepší za sebou dobrých sto let. Čekárnu protíná hraniční čára. Na jedné stěně všudypřítomný otec Turků Atatürk, na té protější fotka otce islámské revoluce ajatolláha Chomejního. Jeho přísného pohledu se není možné zbavit po celém Íránu. Když se pasažérům podaří proniknout spletitým drátěným tunelem, vejdou do fungl nové íránské budovy, kde se kontroluje bagáž. Je to jako vstup do nového světa. Celníci se chovají nesmírně vstřícně. Batohy nám ani nekontrolují a Honzy se dokonce milá celnice v tajemném šádoru šeptem optá, jestli náhodou neveze alkohol. Jistě nás chtěla varovat před možnými problémy, alkohol je totiž v zemi přísně zakázaný. Nemusíme nic kamuflovat, protože prvotřídní slivovička z domova našla svého nového majitele už předevčírem v Istanbulu.

Jak to všechno začalo?

Včervenci 1998 jsme se společně se skupinou mladých Němců zúčastnili třítýdenní poválečné humanitární pomoci v Bosně a Hercegovině. Tam nám došlo, jak obohacující je poznávat a vstřebávat život odlišných kultur. Navíc nás těšilo nenechat si své zkušenosti jen pro sebe, ale uspořádat třeba nějakou prezentaci, napsat článek. V Bosně nás taky napadlo, že když už jsme nešli na vojnu, mohli bychom si ji na sebe tak trochu ušít sami. Mysleli jsme přitom na země třetího světa, konkrétně na rozvojové projekty na Filipínách nebo v Kamerunu, kam vyjelo několik známých. Naše představa byla podniknout svůj „vojnový“ rok společně a hlavně dříve, než na nás dolehnou závazky, které na mladé muže od pradávna čekají. Všichni jsme v té době byli hluboce svobodní.

To bylo v únoru 1999 ve zkouškovém období. Už nás strašně nebavilo učit se, chtěli jsme snít o něčem úplně jiném než o škole. Jako obvykle vzduchem létaly poznámky o prázdninových aktivitách, o ladění motorek a podobných zcela zásadních věcech. A pak najednou Karel vytáhl prospekt, který si dovezl ze studijního pobytu v Anglii, plný nabídek výhodných letenek kolem světa. To bylo přesně ono! Myšlenka na cestu kolem světa nás úplně pohltila. Od té chvíle se stal naší nejčtenější knihou atlas a zanedlouho jsme si plácli. Kudy, jak, za co a kdy? Nevíme. Každopádně kolem dokola.

Začal další semestr s kupou aktivit, Honza byl v prváku na právech, Karel ve třeťáku na ekonomce, Petr ještě na gymplu, ale myšlenka na společnou cestu nás neopustila. Zrála. Petr jako gymplák měl výpravu jistit z domova a případně navštívit Karla s Honzou o letních prázdninách. Nakonec se podařilo, že se přidal na druhou půlku cesty. Zásadní teď bylo získat pro věc rodiče. Poslední den společné dovolené na Českomoravské vrchovině jsme vzali tatínka do hospody a nadšeně mu svůj záměr vyklopili. Naslouchal. „Aby z toho nebylo cestování pro cestování. Na čem budete pracovat? Čím si udržíte disciplínu?“ byla jeho první reakce. Až v tuhle chvíli jsme si začali formulovat odpovědi na podobné otázky. Tatínek začal přemýšlet s námi a jeden z jeho nápadů byla studie na téma porovnání přístupu k práci a odpočinku v odlišných zemích a kulturách. „Ptejte se po kořenech jejich kultury, myšlení a zajímejte se o jejich postoj k životu. Musí to mít jasný výstup.“ Jeho přijetí nám dalo pevnou půdu pro odraz. Debatu uzavřel jasným předpokladem: „Reálnost vašeho nápadu se ukáže podle toho, jestli si na něj dokážete sehnat prostředky.“ Ve víru nadšení jsme tatínka také rovnou poprosili, jestli by to nějak nevysvětlil mamince. Dneska už bychom s ní mluvili o svém záměru přímo, vyřizování přes tatínka od nás nebylo hezké. Maminka totiž našim výmyslům nikdy nebránila, pokud to nebyla vyložená kravina. Takže nám i tentokrát, byť s pochopitelnými obavami, dala svůj souhlas i ona.

Následovalo půl roku přemýšlení o tom, jak celou cestu pojmout, aby byla smysluplná a aby ji pokud možno někdo podpořil. Zpětně se musíme pousmát svojí počáteční naivitě, třeba ohledně shánění peněz od sponzorů, ale chybami jsme se postupně nějak učili. Nakonec jsme sepsali projekt na studentskou práci s tématem Pojetí práce a odpočinku v odlišných kulturách. Během cesty jsme pak zjistili, že je sice dobré mít osnovu dotazů, ale že nejzajímavější je nakonec stejně vyprávění lidí o tom, co je pro ně v životě důležité a jaké zastávají hodnoty.

Konečný text knihy vznikl na základě obsáhlých poznámek z cest. Spontánně jsme zaznamenávali zážitky, asociace a analogie se situací v České republice i u nás doma. Víme, že je naše vyprávění nutně ovlivněné perspektivou vlastní kultury, třeba křesťanským prostředím, ze kterého vycházíme. Pro základní představu o zemích jsme používali různé zdroje, významnou roli hrál průvodce Lonely Planet, ze kterého jsme čerpali řadu faktů i pro tento text. Pokud nás například v některé zemi výrazně zaujala historie, vsadili jsme do svého psaní historické okénko. Původní snahu provádět výzkumné sondy a shrnovat závěry pro každou zemi jsme postupně opustili a zaměřili jsme se na reprodukci osobních setkání s lidmi. Hodně jsme s nimi mluvili i o práci a o tom, co nás zajímalo z pohledu našeho studia ekonomie a práv. Pokud nám lidé řekli citlivé nebo příliš osobní věci a nebyla možnost rozhovor autorizovat, změnili jsme jim pro zachování jejich soukromí jméno.

Ale zpátky k přípravám. Hrubý projekt byl na světě a my zase až po uši zapadli do studia. Honza šrotil na první státnice, Karel odjel na studijní pobyt do Německa. O prázdninách 2000 se kolotoč příprav začal rozjíždět naostro. Očkování, pasy, víza. Domluvili jsme si schůzky s řadou lidí, kteří nám měli co říct, a tahali z nich moudra. Málokdo nás odbyl, naopak. Rady byly například takovéhle: Vždycky si myjte ruce mýdlem! Ekonomicky jste úplně nezajímaví, ale každého, s kým se setkáte, můžete obohatit svým přístupem. Moc neočekávejte a radujte se z toho, co se povede. Buďte prozíraví!

Co se shánění finanční podpory týče, šlo to ztuha, ale z pěti míst (z cca 50 pokusů) jsme dostali příspěvek, který nám pomohl se odrazit. Současně jsme od tří lidí dostali velkorysou nabídku: Pokud se dostanete do průšvihu, ozvěte se. V září jsme díky písemnému projektu vcelku bez problémů mohli na našich fakultách přerušit studia a následně se vypravit na už tradiční studentskou brigádu trhání jablek v severní Itálii. Vzali jsme si s sebou notebook a po fyzické práci do noci mailem obnovovali kontakty, které jsme po světě měli. Mimochodem tohle noční psaní e-mailů se dodatečně ukázalo jako několikanásobně přínosnější než naše mzda za brigádu. Vykrystalizovalo z toho několik záchytných bodů po světě a hned ten první byl nejdůležitější. Profesor Joe Munitiz, se kterým se Karel spřátelil během studií v Anglii, nás pozval k sobě do Birminghamu. Mohli jsme u něho bydlet, doladit a naostro připravit itinerář cesty a hlavně si obstarat složitou letenku kolem světa.

Vedle duševní opory nám Joe Munitiz pomohl získat poměrně zásadní finanční příspěvek pro koupi letenek. Sestavení letenky byl opravdu rébus. Z možných variant jsme se nakonec rozhodli pro seskupení leteckých společností Star Alliance, kde je možné nakombinovat lety v rámci všech destinací, kam společnosti z této skupiny létají. Z variant, které se lišily počtem destinací a hlavně počtem mil, které lze nalétat, jsme si vybrali 39 000 mil, víc už to nešlo. Hlavní výhodou naší letenky byla možnost průběžného posouvání letů v rámci jednoho roku. Za mírný poplatek by šlo navíc i během cesty úplně změnit trasu. Pravda, příprava naší sofistikované letenky trvala vedoucímu největší birminghamské studentské cestovní kanceláře přes třicet hodin, načež nám tenhle zkušený „letenkář“ řekl, že to byla nejtěžší letenka, jakou v životě zpracovával. Nepraštil s tím prý jen proto, aby dokázal, že to jde.

Do Anglie jsme jeli stopem. Zpátky do ČR, kde měla naše cesta začít, jsme už letěli (poprvé v životě). Následoval závěrečný sprint po úřadech, další očkování, několik návštěv přátel, skvělé Vánoce doma, rozloučení s babičkami, dědečkem a poslední foto s mladšími sourozenci Maritkou, Annou, Petrem a s rodiči na Ruzyňském letišti. Sbohem, Evropo, napřesrok!

Koniec ukážky