Kristína Ježovičová

Podvodníčka

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Kristína Ježovičová, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover & Layout © Marenčin Media, 2014

Jazyková úprava Sylvia Sachs

448. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-441-7 (brož.)

ISBN 978-80-8114-442-4 (ePub)

Prvá kapitola

Ležím na rozpálenej zemi. Slnko ma neúprosne oslepuje, preto v rýchlosti privieram oči, ktoré som len pred chvíľou roztvorila. Onedlho všemožne zaostrujem a nechápavo sa dívam do bezmenných tvárí. Stojí nado mnou starší počerný muž v bielej košeli a šedých nohaviciach, dáma v uhladenom kostýme a dvaja policajti. Možno by som nemala poznať ani jedného z nich, a to neznamená, že existuje dôvod na úľavu. Neviem, čo sa udialo a nepoznám ani seba. Rovnako alarmujúci je i fakt, že netuším, prečo ležím na betóne, odetá iba do ľahkého negližé. Spomínaný pán ma prikrýva dekou. Napriek horúčave si ju priťahujem tesne ku krku. Hovoria na mňa po nemecky. Pýtajú sa ma, či ma nič nebolí. Ale ja... ja jednoducho necítim nič. Ostatné otázky mi unikajú ako lietadlo, ktoré zazriem na nebi nado mnou. Neuveriteľne unavená zatváram viečka.

Spánok je vraj odjakživa liekom na neduhy rôzneho druhu. Omladzuje, regeneruje, pomáha zmúdrieť, zabudnúť... To posledné sa mi podarilo. Dokonale. Keď sa prebúdzam po druhýkrát, tentoraz na nemocničnom lôžku, cítim sa ešte zmätenejšia. Stojí nado mnou staršia dáma. Vcelku atraktívna, no nesympatická. Veľmi elegantná, ale takým zvláštne prudérnym a nudným spôsobom. Prešedivené tmavé vlasy zviazané do prísneho drdolu jej pridávajú roky. Kráľovsky modrú blúzku má zapnutú až po krk, sukňa z kvalitnej látky jej zahaľuje nohy až po zem. Dlane ukryté v čipkovaných čiernych rukavičkách si poskladala jednu cez druhú. So vztýčenou nehybnou hlavou ma sleduje pohybom očí.

Nadychujem sa, vzápätí si zahryznem do pery. Neomilostí ma. Mlčí, neukojí moju zvedavosť a naďalej si ma bedlivo, pevne premeriava.

„Kto ste?“ pýtam sa jej chrapľavým hlasom.

„Ich verstehe dich nicht, sprich bitte deutlicher,“ upozorňuje ma. Slová vyslovuje precízne a pomaly.

„Wer sind sie?“ prekladám jej to do nemčiny.

Mračí sa. Vrásky sú také hlboké, až sa v nich strácam. Z pre mňa neznámych dôvodov ju moja otázka pobúrila. Až tak, že konečne pohla hlavou a ruky si pritláča na srdce, akoby mala každú chvíľu zinfarktovať.

„Ich bin deine Mutter!“

Vôbec tú ženu nepoznám, je úplne cudzia. Človek by si predsa mal pamätať niekoho takého podstatného. Mala by som vedieť, kto mi daroval život. Skľúčene odvraciam zrak. Na stolčeku je príbor. Do rúk vezmem lyžičku. Obraciam ju pred očami, z vypuklej časti i tam, kde je priehlbina. Odrazu sa mi zahmlieva pred očami od toľkého sústredenia. S hrôzou zisťujem, že možnosť spoločných čŕt mi, vzhľadom na nesympatie voči nej, nie je po vôli.

„Vy nie ste moja matka,“ zatnem sa. „Nepoznám vás a netuším, kto ste. Neviem, kto... som ja sama.“ Objímam si plecia, telo zachvacuje triaška.

„Theresa!“ vyhŕkne šokovane, až jej z úst vyprskne slina. Pristála na mojich zimomriavkach. Čipkovaná ruka vystreľuje smerom ku mne, aby zotrela to nekultivované nedopatrenie. Iba končekmi prstov sa dotýka predlaktia. Akoby ho hladila. Má to byť pokus o upokojenie dcéry? Veľmi nepresvedčivý, pravá matka by ma predsa vzala do náručia, alebo?

„Netušila som, že... Neverila... Ako môžeš byť taká krutá?“ pýta sa vyčítavo.

Vo chvíli, keď nechápavo kývam hlavou z boka na bok a trápiac mozog sa márne snažím spomenúť si na jeden jediný deň v minulosti, alebo aj obyčajnú sekundu strávenú s touto ženou, do dverí vkročí muž v bielom. Znamená pre mňa hotovú spásu. Má milú tvár a som šťastná, že ho opäť vidím, vyšetroval ma už predtým. Jeho si pamätám.

„Pani von Wilmersová, vravel som vám, aby ste šli na ňu veľmi opatrne.“

Nemusel ani načúvať, aby zaznamenal jej hlučný prejav.

Vytriešťam naňho oči. „Herr Doktor,“ oslovujem ho s prosbou v očiach, „ist sie meine Mutter?“ potrebujem, aby to niekto, hocikto, vyvrátil. Nechcem takú prísne vyzerajúcu, nesympatickú matku, ktorá sa momentálne tvári zhrozene a...

Tá ženská si nedáva servítku pred ústa a skôr, ako lekár zareaguje, vytryskne z nej otázka: „Narušilo sa jej pri tej nehode centrum reči?“

Líca mi zalieva rumenec a vzápätí blednem. Zrejme poukazuje na môj nie celkom kóšer prízvuk. Pobúrený ju, s ospravedlním na perách adresovaným mne, vyzýva, aby s ním šla von. Takže neviem, čo jej vraví. Snažím sa vydržať a nezaspať. Daný rozhovor a dnešné vyšetrenia ma však až príliš vyčerpali. Onedlho mi klesá hlava.

Druhá kapitola

V nemocnici zostávam tri dni na pozorovanie. Výsledky z krvi, ktorú mi vzali, krátko po hospitalizácii, ma zarmucujú. Našli v nej alkohol zmiešaný s liekmi. Presviedčam ich, že sa museli pomýliť, ale ubezpečujú ma, že je to pravda. CT hlavy dopadlo našťastie dobre. Lekári sa mi však zdajú zmätení. Sami nerozumejú, prečo si nepamätám taký šialene dlhý úsek svojej minulosti. Spomienky sa jednoducho vytratili. V utorok ráno ma ešte starostlivo vyšetrujú a po vizite uznajú za vhodné prepustiť ma do domácej liečby, kde vraj za mňa prevezme zodpovednosť istý rodinný lekár a navyše mi odporúčajú návštevu psychiatra. Som trochu rozčarovaná. Fyzicky som síce takmer v poriadku, ale vôbec im neprekáža, že si absolútne nič nepamätám? Že neviem, ako sa volám? Že mám obavy z mojej matky? Tak úpenlivo sa snažím spomenúť si... No tá smiešna a trápna nehoda mi z makovice celkom vytĺkla akékoľvek spomienky na minulosť. Vraj som Nemka. Rodená Nemka, tak ako to, že premýšľam v slovenskom jazyku? Ani to sa im nezdalo podivné! Vraj som bola na dvojmesačnej dovolenke v Španielsku a nie je isté, čo všetko som sa tam naučila. Mne osobne to pripadá úplne pritiahnuté za vlasy, že som si v danej krajine osvojila slovanský jazyk.

Rytmickým, no zároveň decentným klopaním oznamuje svoj príchod môj šofér Wolfgang – počerný starší muž. Presne ten, ktorý mal v záujme chrániť moju cudnosť na zemi pred budovou hotela. Bez slov sa mi klania, schytí do rúk batožinu, ktorú mi priniesli do nemocnice. Necháva ma vyjsť ako prvú. Jeho úslužnosť nemá konca kraja. Cítim sa v rovnakej miere bezhranične nesvoja. Nohy mám istejšie, no hlava sa mi občas zamotáva.

Keď mi otvára dvere na peknom BMW, usalaším sa na ponúkané miesto dozadu. Sleduje ma v spätnom zrkadle. Vždy, keď chcem otvoriť ústa a spýtať sa ho hocičo, klopí zrak. Hladím príjemnú mäkkú kožu. Chuť luxusu mi síce nie je proti srsti, ale akosi mám pocit, že naň nie som zvyknutá. Spomínam si iba na cestovanie v smradľavom autobuse. Cítim pach ľudí, ktorí prebili tých, čo používajú deodoranty. Prečo si len nemôžem pamätať vôňu ruží? No hrôza. Prvá spomienka a taká odporná.

„Slečna, mám vám pustiť vaše obľúbené CD?“ prerušuje moje myšlienky.

„Áno, iste.“

Púšťa pieseň Fire od skupiny Scooter. Och bože, to nemyslí vážne! Toto ani náhodou nemôže byť niečo, čo mám v obľube. Asi ju má rád on a ja ho jednoducho nikdy nechcem zraniť, a tak ho nechám, nech ju počúva. Dôležitejší je teraz pre mňa fakt, že absolútne netuším, kam a hlavne k akým ľuďom sa veziem. Nervózne hryzenie nechtu na palci sa mi vidí najvhodnejšie. Vnímam okolie a snažím sa zapamätať si názvy ulíc a ciest. Potrebujem si zabaviť myseľ a poznať „únikový východ“. Nič mi nepripadá známe... Ani jediný strom pri ceste, nijaká budova.

„Je to ešte ďaleko?“ kričím do ohňa, ktorý sa rozlieva autom. Pokojne by ma mohol odviezť aj na koniec sveta a uverila by som, že to je môj domov.

Stišuje energickú hudbu, aby mi mohol odpovedať. „Nie,“ usmeje sa na mňa v spätnom zrkadle. Moja skľúčenosť ho zrejme núti prelomiť profesionálne ľady. „Pohľad na domov vám určite naštartuje myseľ.“

„Bežne... bežne miešam alkohol s liekmi?“ vyhŕknem. Už som zistila, že odpovede mu idú. Tak som mu predložila jasnú otázku, na ktorú by mohol poznať rovnakú odpoveď.

Sústredí sa na cestu a tvári sa, že ma prepočul.

„Prosím vás, potrebujem to vedieť. Som si taká cudzia, až ma to desí.“

Prstami klepká po volante a po chvíli začne rozprávať. „Zmenili ste sa. S alkoholom ste začali krátko pred...“ zháči sa.

„Pred čím?“

„Pred smrťou vášho otca.“

„Môj otec umrel?“ Keď zavriem oči, marí sa mi, že som na pohrebe. „Umrel,“ dodám sama pre seba. Vidím klesať skromnú truhlu hlboko do zeme. Ženu z nemocnice tam však nevidím. Pred studenou dierou stojím celkom sama. „Bol smrteľne chorý? Istotne ma to veľmi zarmútilo, ale žeby som...“ pregĺgam.

Pootočí hlavou, jeho oči sa stretnú s mojimi. „Áno, ale to nebol jediný dôvod, pre ktorý ste...“ zmĺkne uprostred vety. Pôsobí rozpačito, akoby sa bál, že to, čo o mne prezradí, ma príliš zraní.

„Preto som teda začala piť,“ sucho skonštatujem. „Aké iné dôvody som mala?“

Mlčí.

„Zaveziete ma... Chcela by som navštíviť jeho hrob,“ navrhnem napokon. Nemienim ho trápiť a ťahať z neho slová. Prudko sa nadychuje, otvára ústa, ale cvaknutie čeľuste prehluší i zvuky idúceho auta. „Čo ste mali na jazyku?“

„Povedali ste, že nikdy nepôjdete na jeho hrob. Neboli ste ani na jeho pohrebe a tá šialená zmluva, o ktorej ste sa dozvedeli krátko po jeho smrti, vám podlomila nohy. Vaše správanie bolo pochopiteľné, vzhľadom na okolnosti. “

„Nezvyknem piť,“ vravím mu so samozrejmosťou. Ako veľmi dobre zacielený a vystrelený šíp sa mi vynára ďalšia spomienka. Hľadím na pohár s džúsom. Najskôr ho odmietam, no neskôr mi ho niekto nasilu vtíska do dlane. Pestovaná ruka, ktorú zdobí prsteň s červeným rubínom. „Aká zmluva?“

„Zrejme by bolo vhodnejšie, keby vám to vysvetlila vaša rodina.“

„Myslíte moju matku, ktorá sa domnieva, že amnézia je iba nejaké divadelné predstavenie? Musím byť strašná chorobná klamárka,“ skľúčene si obzerám prsty. Prsteň, ktorý mi zdobí prstenník, je nádherný. Okázalý a zároveň... desivý! V strede sa skvie krvavočervený vzácny kameň.

Wolfgang so mnou už nehovorí, nezazlievam mu to. Jednoducho nevie, čo všetko mi môže prezradiť. Z celej situácie som dokonale v... Asi je jedno, na ktorý z dvoch otvorov na tele si spomeniem, hodia sa oba výrazy.

Po polhodine cesty sme v cieli. Zisťujem to hneď, ako zbadám tabuľu. Názov mi vyráža dych. Otáčam sa za ňou ešte pár sekúnd. WILMERSDORF. Parkujeme pred domom.

Wilmersdorf Gutshaus na Wilmersdorfsstrasse, ako inak vo Wilmersdorfe, obývaný nikým iným ako rodinou von Wilmersovou, zvaný aj Lindenhaus, je dvojpodlažný, dlhý dom. Príjemné vidiecke čaro dotvárajú najmä barokové okenice, tehlovočervená strecha a dvojkrídlové vchodové dvere zelenej farby. Pred domom sa rozprestiera krásny zelený park v tvare kruhu. Za domom sa črtá niekoľko poľnohospodárskych budov a rozľahlé polia. Panuje tu nekonečný pokoj. Môj domov. Iróniou je, že v živote som nič také očarujúce nevidela. Vystupujem z auta a skôr, ako stíham za sebou zatvoriť, roztvárajú sa krídla vchodových dverí.

Tretia kapitola

Priamo na mňa letí plavovlasý chlapec, môže mať deväť rokov. Automaticky ho k sebe pritískam. Objíma ma okolo krku, smeje sa mi do ucha a bozkáva ma po celej tvári i na krku. Z očí mi tečú slzy od nečakaného a prudkého dojatia. Netuším, kto to je, ale jeho objatie ma jednoducho rozcitlivelo.

„Thery, tak veľmi si mi chýbala,“ hovorí toto živé striebro. I cez slzy sa smejem ako malé šantivé dievčatko. Točím sa s ním, až strácam zem pod nohami. Nakoniec predsa len zastavujem a pozerám sa do jeho zvláštnych, zelenomodrých očí. Zrazu zvážnie a uprene na mňa hľadí.

„Mama vravela, že sa už istotne nevrátiš. Že si si našla v Španielsku nejakého bohatého uja a ušla si s ním. Že určite nestojíš o dohovorené manželstvo a že nás necháš v dlžobách. Že sa budem musieť naučiť obrábať polia a jesť to, čo si sám vypestujem a kvôli tebe nebudem môcť ísť do školy. Nechceli veriť, že si mi deň pred odchodom prisahala na dedkov hrob, že sa vrátiš. Teda...“ zháči sa. „Neboli sme tam, ale prinútil som ťa urobiť to. Tak som jej ešte povedal, nech si nevymýšľa, pretože do školy určite pôjdem. A vraj tú stratu pamäti len predstieraš,“ dokončuje dlhý monológ a vyškiera sa. „Veď ani neviem rozoznať motyku od rýľu.“ Nečaká, či a ako zareagujem, pomáha Wolfovi vyniesť kufre.

Motyka, rýľ, prvý apríl. Vezmi krhlu, polievaj, čoskoro tu bude máj. Tú riekanku som sa naučila v škôlke. Recitovala som ju pred ostatnými deťmi v sladkých ružových šatách... Po slovensky. Žiadna nemčina.

Hryziem si do spodnej pery. Chlapec ma ťahá za lem sukne, aby upútal moju pozornosť.

„No poď už dovnútra! Vieš, že stará mama neznáša, keď prídeme neskoro na obed.“

„To teda netuším... Nepamätám si nič. Ani neviem, ako sa voláš.“

Keď vidím sklamanie v jeho očiach, ospravedlňujem sa mu. Mapujem anjelskú tváričku a strapatím mu šticu. V duchu ďakujem za to, že mi zoslal tohto malého spojenca. Predpokladám, že možno ide o môjho brata či bratranca. Jednoznačne je dobrým potenciálnym zdrojom informácií. Tých pravých a správnych spomienok, ktoré ani za svet neprichádzajú. Zamýšľam sa nad slovami malého chlapca a Wolfa. Šialená zmluva? Dohodnuté manželstvo? V tejto dobe? Predstavujem si bohatého šľachtica v bielych pančuchách a nákrčníku, ako zachráni dievča i s rodinou pred katastrofou. Samozrejme, bola to pochabosť, myslieť si čosi také. Fantazírovanie a klamstvá. Zrejme som skutočne nadaná herečka.

„Mathias, tvoj synovec, veľmi hladný synovec, ber ohľad na môj vývin. Cez prázdniny som sa dozvedel z jednej múdrej knižky, že vývin človeka trvá niekoľko desaťročí. A vývoj človeka trvá viac ako päť miliónov rokov. Ale tak dlho sa mi naozaj nechce čakať. Tak som sa rozhodol pre vývin,“ poznamenáva a ťahá ma do domu. „Bez teba tu nebola žiadna zábava.“

Prekvapená jeho silou sa nechám dobrovoľne vliecť cez priestrannú elegantnú halu s vysokým stropom a veľkým lustrom až do obrovskej jedálne, do ktorej vchádzame cez dvojkrídlové dubové dvere. Stojíme pred prestretým stolom. Mať namiesto nôh pneumatiky, zostanú za mnou čierne stopy. Nemo stojím a zízam na štyroch neznámych ľudí. Oni na mňa tiež uprene hľadia. Niektorí pôsobia priateľsky, iní zasa neznášanlivo. Mohli by byť prívetivejší. Nikto nevstáva, aby ma privítal. Za vrchstolom sedí žena, ktorá ma navštívila v nemocnici.

Sedí vznešene ako kráľovná. Pekný, kvalitný kostým, zrejme šitý na mieru, zakrýva nejaké to kilo navyše. Je čierny ako chmáry na jej tvári. Po jej pravej ruke sedia žena s mužom. Podľa môjho odhadu nemôžu mať viac ako tridsať rokov. Sú to zrejme chlapcovi rodičia. Ich podobnosť je neodškriepiteľná. Ženine oči sú modrozelené. Nič podobné som doteraz nevidela, iba u nej a jej syna. Tyrkysové ako more, lemované čiernymi trstinami, takže ešte viac vyniká ich farba. Tmavé dlhé vlasy i črty tváre sú podobné tým mojim. Zazerá na mňa dosť znechutene, nie príjemne, ako by sa od sestry očakávalo. Zato jej muž, zelenooký blondiak, nielenže vyzerá príťažlivo, ale usmieva sa na mňa, až mu ide ústa roztrhať. O zvláštnej iskre v očiach, ktorej nerozumiem, ani nevravím. Oproti nim znudene prehadzuje vidličku dievča, ktoré môže byť iba o niečo staršie ako ja. Taká malá ryšavá drzaňa s pehami na nose. Chlapcova matka na mňa hľadí síce nepriateľsky a znechutene, ale to je nič oproti chladu, ktorý vyžarujú oči mladšej ženy v miestnosti.

Ach bože, kam som sa to len dostala? Táto chvíľa je jednoducho trápna. Stojím tu bez zaškolenia. Musím niečo urobiť. Prečo mi to neuľahčujú? Prečo mi nepomáhajú spomenúť si? Všetci sú bezchybne oblečení, rovnako ako ja. Takí uhladení, že by sa im hádam ani nemala stať taká chyba, akou pre nich moja diagnóza je. Rozhodnem sa zariskovať a opúšťam bezpečie chlapcovho láskavého zovretia. Prejdem k vrchstolu, nakláňam sa a decentne pobozkám najstaršiu zo žien. Jednoducho si myslím, že sa to patrí a že to vo mne vyvolá vlnu pocitov. Nestalo sa tak. Zaplavuje ma absolútne neutrálny chlad.

„Guten Tag, Mutter,“ vyslovujem, snažiac sa hovoriť čo najbezchybnejšou nemčinou.

„Ach, Theresa, moja najdrahšia... Ten prekliaty lekár. Tvrdil, že sa ti nenarušilo žiadne rečové centrum. Čo má znamenať ten prízvuk? Bola si tam celé leto, ale takto zhovädiť spôsob reči?“ kritizuje ma. Čakám, čo zo seba ešte vypľuje. O krok ustupujem, no viac sa nedá, pretože mi silno stíska ruku, akoby sa držala záchranného kolesa. „Ako sa mi len uľavilo, čo by sme si bez teba počali. Hlavne, že si tu, doma, že si sa vrátila,“ dopovedá jediným dychom. Po vráskavom líci jej steká slza.

„Prečo? Mala som v pláne nevrátiť sa?“ mračím sa a vyzvedám.

Štvrtá kapitola

„Neozvala si sa celé leto. Predtým, než ti mama dovolila ísť do Španielska, zúrivo si hádzala o zem najdrahší porcelán a kričala si, že si ho nevezmeš, že nie si ťava na predaj. Snáď si si užila dovolenku aj za nás, my sme na žiadnej neboli. Osobne som si myslela, že sa nevrátiš, nikdy si svoje slovo nedodržala. Tá trápna eskapáda v hoteli je zrejme vrcholom tvojej hereckej kariéry,“ hovorí žena s tyrkysovými očami.

„Nič nehrám,“ klesám na voľnú stoličku. Snaží sa ma násilne ponoriť do hladín pamäti. A ja hýbem rukami a zostávam nad povrchom, lebo to, akým spôsobom mi ukazuje moje ja, ma traumatizuje. S hrôzou si uvedomujem to, čo mi je jasné od začiatku. Toto nie je môj domov a títo ľudia sú pre mňa cudzinci. Dúfala som v jediné, že vkročím do domu a ihneď sa zázračne rozpomeniem. Nestalo sa tak.

„Sarah, prosím ťa, daj pokoj svojej sestre. Kým si nevezme Christophera Lehmana, čím, mimochodom, zachráni celú našu márnotratnú rodinu, môže si robiť, čo len chce. A som si istá, že si to bude môcť dovoliť aj potom. Veď ide len o obchod. Okrem toho, ty si tiež nebola žiadny anjelik, predtým, ako si si vzala Andreasa. A teraz už túto tému nechajme. Musíme na Theresu opatrne a pomaly, kým si nespomenie.“ Stará dáma si zo mňa robí žarty? Ich výroky sú všetko, len nie opatrné a pomalé. „Kde sú tí neschopní ľudia s tým obedom? Už je päť minút po dvanástej.“

Spolu s mojimi prekvapenými ústami sa ako na povel otvárajú dvere a dnu vchádzajú dve dievčatá s tácňami s mäsom a prílohami. Manželstvo a iba obchod?

„No konečne!“ kričí pani domu.

„Prepáčte, madam,“ zapípa jedno z dievčat a obe rýchlo odkráčajú z miestnosti.

„Tento rok bude dobrá úroda obilia,“ vysloví hrdo Mathiasov otec a žmurká na mňa, opäť. „Myslím, že oproti minulému roku bude o minimálne dvadsať percent lepšia, vďaka zhovievavému počasiu. Už len čakáme, kedy ho odkúpia Lehmanovci. Onedlho by sme mali podpísať zmluvu. Už je všetko pripravené. Len by som chcel, aby si sa na to ešte pozrela, Theresa. Vypočítaš cenu, ktorá bude výhodná pre obe strany. I po svadbe si musíme udržať zisky z našich polí. Nesmieme im obilie predať pod cenu,“ dokončuje Andreas.

„Nevyznám sa v zmluvách a v ekonomike. V živote som nič také...“

Všetci do jedného na mňa zízajú a tým ma umlčia. Sú v rozpakoch a ja rovnako. Púšťame sa do jedenia. Hltám jedlo i nepríjemnú atmosféru. Začína mi byť zle od žalúdka, hoci obed je vynikajúci, nemám chuť na nič. Ja a obchodnícke eso? O obchode, ekonomike a financiách viem veľké H. Som o tom pevne presvedčená. Ich výroky by mali do mojich pocitov zapadať ako puzzle, no zatiaľ sa cítim ako pravý opak svojho ja. Ako neroztriedené skladačky z viacerých obrázkov hodené do jednej veľkej škatule, ktorú momentálne predstavuje moja úbohá hlava.

Po vrcholne vychovanej bezslovnej konzumácii chutného vanilkového pudingu sa prísediaci začínajú zdvíhať, tak sa prispôsobujem a činím rovnaký pohyb. Nik sa mi nechystá ukazovať staré albumy s fotkami a ja si ich sama od seba nepýtam. Som tu iba obyčajným podivným hosťom.

„Kúpila si mi niečo pekné?“ pýta sa ma odrazu Mathias.

Zúfalo pregĺgam. „Prosím... chcem byť sama. Ale netuším, kde je moja izba, pomôžeš mi ju nájsť?“ odpovedám mu otázkou. Mám v pláne pozrieť sa do batožiny, lebo ten jeho sklamaný výraz mi trhá srdce na polovicu. Hádam som mu, ja krava, niečo kúpila.

„Rešpektujem, že chceš byť sama, ale... zastav sa u mňa. Chcem sa porozprávať,“ hovorí mi mama.

Mathias ma drží za ruku a ostatní sa už rozišli do svojich izieb, len Andreas si išiel zapáliť pred dom cigaretu. Predtým však na mňa sprisahanecky žmurkol. Znova.

Piata kapitola

Vchádzam do mojej údajnej izby, Mathiasovi v pätách. Je zariadená úchvatne. Pohládzam drahú zelenú tkaninu, ktorá pokrýva masívnu tmavú drevenú posteľ. V rovnakej farbe sú i parkety, komoda a starožitne vyzerajúci kozmetický stolík so zrkadlom. Pracovný stôl je prázdny. Na prvý pohľad bez jedinej čiastočky prachu. Niekto tu pred mojím príchodom upratal a ošetril drevo. Pohládzam každý jeden kúsok nábytku. Bez osvietenia. Bez emócie. Na nočnom stolíku leží Biblia. Keby nebola miestnosť draho zariadená, pomyslím si, že patrí mníchovi, tak stroho a mužsky na mňa, napriek, alebo možno práve vďaka temnému masívu, pôsobí. Mathias si ma nevšíma a hrabe sa mi v kufri, s mojím dovolením, samozrejme. Slušne sa ma opýtal pri odopínaní zipsu. Ako by som sa mohla hnevať na také nevinné i keď hyperaktívne stvorenie.

Keď nachádza balíky, víťazoslávne vykrikuje. Klesám k nemu na zem, aby som sa im bližšie prizrela. Sú tri. Úhľadne zabalené. Rôznej veľkosti. Na najväčšom z nich je chlapcovo meno. Stredný je určený mame. Na najmenšom nie je však žiadne meno. Zvedavo sa na mňa pozrie, ale dlho ho daný záujem neudrží. Chce stoj čo stoj zistiť, čo sa nachádza v jeho škatuli. Trhá papier. Z priehľadnej škatule sa na nás škerí dokonalá replika traktora. So slovami vďaky vybehne von.

Druhé dva pokladám na stôl. Hoci ma láka nazrieť dovnútra toho neoznačeného, neodvážim sa vykonať čosi také. Zdráhavo sa ho naposledy dotýkam, ale nerozlepím tie úhľadne zložené trojuholníky na bokoch. Pokladám to za narušenie súkromia.

Rozhovor s „mamou“ ma desí. Nájsť jej izbu je veľmi ľahké. Opäť kričí na nejaké dievča zo služobníctva za to, že jej nesprávne natriaslo podušky na posteli, takže k nej poľahky triafam. Prevraciam teatrálne oči. Klopem na dvere a vstupujem. Leží na posteli a vzdychá, akoby ju niečo bolelo.

„Si v poriadku?“ odkašlem si, len aby ma zaregistrovala.

„Opäť tá neznesiteľná migréna. Poď, sadni si ku mne na posteľ. Keď si bola dieťa, dokázala si pri mne presedieť hodiny. To si musíš pamätať! Vždy si mi masírovala spánky. Tvoj otec tvrdil, že si vymýšľam a že zneužívam tvoju prítomnosť na to, aby som sa vyhla manželským povinnostiam. Nikdy nechápal hĺbku nášho vzťahu. Žiarlil na teba. Mám pocit, že preto vymyslel tú šialenú zmluvu s Lehmanom,“ narieka.

„Kto? Kto je to ten Lehman? Ich... kenne keinen Lehman,“ vravím zúfalo.

„Theresa, sme tu celkom samy, bez lekárov, bez ostatných. Povedz mi pravdu. Ty si naozaj nič nepamätáš?“

Záporne krútim boľavou hlavou. Cítim sa mizerne. Prečo mi neverí? Akoby vytušila moju otázku, vraví: „Už si si z nás raz takto vystrelila, vlastne si to urobila kvôli otcovi. Priniesli ťa domov policajti. Podnapitú. Identifikovali ťa pomocou tvojho preukazu. Ale ty si tvrdila, že si nič nepamätáš a škaredo si si uťahovala z otca. Mne sa to zdalo také amüsant. Neskôr sme sa na tom obe dobre zabavili. Preto chápeš, že ma rozhnevalo, že niečo podobné skúšaš i na mňa.“ Stláčam si hrču na čele. Dôkaz nehody. „Možno si spomenieš, keď ti niečo prezradím. No tak, sadni si, dcéra.“

Mlčky ju poslúchnem.

„Boli sme už u rôznych právnikov. Otcove podmienky prevzatia dedičstva sú viazané manželstvom s Lehmanom a pôrodom dediča. Urobíš to, aj keď sa ti nepodarí do svadby spomenúť si, rozumieš! Otcova pomsta je dokonale premyslená. Chcel ma potrestať, ale potrestal tým len teba. Tým, že ti zobral slobodu, ktorú si ceníš najviac. Ale peniaze potrebujeme. Mala si dosť času na regeneráciu. Možno bude pre teba len výhodou, že si na celý ten virvar, ktorý nastal vďaka tvojmu otcovi, zabudla,“ dokončí a bolestivo syká. Mlčky jej masírujem spánky. Moje prsty si jej kožu nepamätajú. Ani nos nerozoznáva jej vôňu. To údajne existujúce puto mi úder do hlavy jednoducho vymazal. Ale mám trpké tušenie, že nikdy neexistovalo. Počúvam jej chrapkanie. I ja som veľmi unavená, odchádzam do svojej izby. Zvyšok dňa ma premáha prerývaný spánok. Aj Mathiasovo naliehanie, aby som s ním šla na prechádzku, ledva vnímam.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola