Venovanie & upozornenie

Túto knihu venujem svojej babičke Eve, ktorá ma inšpirovala a viedla k čítaniu kníh. Jej láska k románom sa vtisla aj do mňa, za čo jej nesmierne ďakujem a posielam srdečný pozdrav do nebíčka. Ďakujem, babi, ľúbime ťa. Táto je len pre teba.

Postavy, dejová línia a miesta, na ktorých sa príbeh odohráva, sú vytvorené autorkinou fantáziou. Akákoľvek podobnosť s reálnymi osobami je čisto náhodná.

Magdaléna Pirožeková

Povedz, že ma miluješ

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Magdaléna Pirožeková, 2015

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2015

Design © Marta Blehová, 2015

Jazyková úprava Sylvia Sachs

467. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-483-7 (brož.)

ISBN 978-80-8114-484-4 (ePub)

PRVÁ KAPITOLA

Po diaľnici plnej ponáhľajúcich sa áut išiel medzinárodný linkový autobus v smere Nemecko – Slovensko. Bol plný unavených či spiacich cestujúcich. Vracal sa naspäť za hranice. Väčšina pasažierov išla buď domov z pracovných turnusov, alebo v dovolenky. Dlhá a únavná cesta niektorých zmohla natoľko, že si boli ochotní v akýchkoľvek polohách nájsť pohodlný spôsob, ako si pospať v plechovej karosérii. Iní zase sledovali film, ktorý im šikovní šoféri pustili na malom starožitnom televízore Orava, zrejme ešte z čias nežnej revolúcie. Ten im visel nad hlavami a pravdepodobne hrali komédiu, hoci pri takom slabom ozvučení sa to nedalo s určitosťou povedať. Napomohli tomu jedine titulky, ktoré bežali v spodnej časti.

Monika Vrábeľová, dvadsaťšesťročná rozvedená mamička, tiež absolvovala túto dobrodružnú cestu. Vracala sa späť z trojtýždňového pracovného turnusu. Ako opatrovateľka sa starala o veľmi chorú imobilnú osemdesiatpäťročnú babičku. Veľmi slušne jej za to platili, pretože to bola náročná práca. Stará pani nevedela sama vykonávať vôbec nič. Jesť, piť, chodiť, sedieť, obliekať či umývať sa, alebo vykonávať potrebu. I keď jej naozaj slušne platili, nebolo to dosť na to, aby jej to vynahradilo čas, ktorý nestrávi so svojou rozkošnou trojročnou dcérkou Natálkou. Zlatovlasé dievčatko je pre ňu všetkým. Miluje ju nadovšetko, pretože je to jediné potešenie, čo má po tom nešťastnom rozvode, ktorý má za sebou. Uplynul už takmer rok odvtedy, čo dala navždy zbohom svojmu manželovi Paľovi a jeho alkoholovým excesom, príležitostným neverám či psychickému a fyzickému týraniu, ktorému ju neustále vystavoval. Zničil všetko, čo spolu budovali viac ako päť rokov. Najprv sa po uzavretí manželstva dlho snažili o bábätko, a keď sa im to konečne podarilo, nastalo obdobie plné plaču, kriku a žiarlivostných scén. Nakoniec to vzdala, keď ich lásku navždy pochoval incidentom, na ktorý nerada spomínala. Snažila sa tú spomienku potlačiť hlboko v hlave alebo navždy vymazať zo svojej mysle. Stále ju to priveľmi zraňovalo a pri spomienke na ten večer sa jej ešte teraz obracal žalúdok.

Teraz sa vracala späť k svojmu dieťaťu, rozhodnutá viac sa nevrátiť do Nemecka. Peniaze boli fajn, no nestálo jej to za ten čas, ktorý svoje dieťa nevidela. Tých pár týždňov jej pripadalo ako celá večnosť. Natálka jej pripadala vždy staršia a vyspelejšia, než keď odchádzala. Bolo jej veľmi ľúto, že nie je pri nej, že nevidí, ako rastie, vyvíja sa. Ťažili ju hrozné výčitky svedomia, že ju musí na dobu, keď nie je na Slovensku, nechávať u Paľa. Nechcela ani pomyslieť na to, čo robí, keď je s ním. Koľkú novú „tetu“ jej už predstavil a kde všade ju zo sebou berie, keď sú sami, či aké bujné kaleráby jej tlačí do malej hlávky.

Zakaždým, keď sa vracia z takéhoto turnusu, má jej bývalý nemiestne poznámky na jej adresu. On má svoju politiku a myslí si, čo a s kým tam robí. Márne mu to x-krát vysvetľovala, mal svoju hlavu a okrem toho, že bola úplne prázdna, bola aj hlúpa. Nikto ho nepresvedčí o opaku.

Z myšlienok ju vytrhlo hlasné zachrápanie jej spolupasažiera. Končilo sa leto a po letnej sezóne sa mnoho brigádnikov vracalo naspäť domov za svojimi rodinami. Zrejme to bol aj prípad pasažiera, ktorý obýval voľné miesto vedľa nej. Bol rozvalený na celom svojom sedadle a s hlavou opretou o sklo si spokojne odfukoval. Nevidela mu dobre do tváre, pretože mu ju zahaľovala čierna šiltovka so známou fajkou vpredu. Zrejme bol vysoký. Usúdila to z toho, ako komicky bol v tom mini priestore poskrúcaný. Ruky prekrížené na prsiach a nohy skrčené a opreté o sedadlo pred nimi.

Odvrátila pohľad od svojho neznámeho spolusediaceho a zadívala sa von oknom.

Autobus bol preplnený do posledného sedadla, takže nemala šancu sedieť sama. Uvítala by viac miesta, aby sa mohla pohodlnejšie usadiť a vychutnať si cestu. No takto si pripadala ako sardinka v konzerve. Tešila sa na to, keď konečne vystúpi a ponaťahuje si všetky údy. Potom sa poponáhľa rovno za svojou princeznou. Mimovoľne sa usmiala pri predstave, ako jej natešené dievčatko vbehne do náručia so slovami: „Maminka moja!“ Na to sa tešila najviac. Rozprávať začala Natálka oveľa skôr ako iné deti v jej veku, čo bolo veľkou výhodou, ale aj trošku na oštaru. Zobáčik sa jej nezavrie celý deň a stále skúša vyslovovať nové slová. Naozaj sa na to veľmi tešila. A najmenej na ksicht svojho ex. Po tom netúžila vôbec, no vedela, že je to nevyhnutné. Ak chce svoju dcérku späť, musí ísť po ňu. Aj keď, v duchu sa modlila, aby bola u jej svokry. Predpokladala, že aj napriek jeho vyhláseniam, že on nikoho nepotrebuje a vystačí si sám, trávila malá najviac času práve u nej. Ešteže má Silviu, na ktorú sa môže spoľahnúť vždy, keď to potrebuje. Práve vďaka nej sa Monika nebála vycestovať za hranice na niekoľkotýždňové turnusy. Vedela, že o jej malú bude aj napriek „oteckovým“ chybám dobre postarané.

Momentálne sa tiež utešovala tým, že to bolo naposledy, čo ju na taký dlhý čas opustila. Bol to posledný turnus, ktorý absolvovala. Cez internet si našla dobre platenú prácu v jednom značkovom butiku, kde sa predávajú značky známych slovenských, ale aj zahraničných módnych návrhárov. Nástup má o týždeň, a hoci mala obavy, vedela, že so svojou komunikatívnosťou a flexibilitou to zvládne. Už jej zostáva len nájsť škôlku, ktorá by jej vyhovovala. Ak by sa jej to však nepodarilo, zostávajú už len jasle alebo svokra.

Znova hlasné zachrápanie, po ktorom Monika nahnevane mľaskla jazykom. Výborne, takto musí vydržať ešte niekoľko hodín vedľa ľudskej motorovej píly. Rada by si aj pospala, no vážne pochybovala, že sa jej to aj podarí. Ich autobus bol jeden z tých lepších, no cesty, po ktorých šli, asi nie. Niekedy ju hádzalo na každú stranu, inokedy natriasalo ako ľad v šejkri. Sedela rovno v uličke, preto vôbec nepochybovala o tom, že ju pri najbližšej možnej príležitosti vyhodí zo sedadla. Zhlboka si vzdychla a vytiahla si z tašky rozčítanú knihu. Je to jedna z tých, ktoré si pribalíte na cestovanie, aby ste sa rozptýlili a nevnímali okolie. Otvorila ju a čítala. Po pár stránkach i tak zaspala.

O niečo neskôr sa zobudila už len na to, ako letí zo sedadla rovno na podlahu. Mimovoľne zhíkla a nastavila ruky pred seba, očakávajúc silný náraz. Zastavil ju však pár silných rúk a vtiahol naspäť na sedadlo. Keď sa obzrela, zistila, že záchrancom je jej spiaci spolusediaci.

„Opatrne,“ ozval sa pobavene. „Prechádzame cez horský priechod. Zákruty sú ostré ako žiletka, mohli by ste si zraniť ten váš rozkošný noštek.“

Pri posledných slovách cítila, že sa červená ako ružička. Bolo jej hrozne trápne a o to viac, že jej záchranca bol neuveriteľne sexi. Skúmal ju pár krištáľovo modrých očí a ten úsmev! Tak za ten by sa rozhodne nemusel hanbiť ani Brad Pitt. Dokonale tvarovaná čeľusť a rovnosť nosa len dotvárali obraz výstavného kusu z módneho časopisu.

Po chvíli sa spamätala, zatvorila ústa, ktoré dovtedy otvárala ako ryba na suchu a až potom zo seba dostala niečo ako „ďakujem“. Zahanbene sa zaryla hlbšie do sedadla a keby sa dalo, pripevnila by sa o podvozok autobusu a zvyšok cesty prečkala tam. Hnevala sa na seba, že naňho čumela ako bláznivá pubertiačka. Veď je predsa dospelá a videla už dosť chlapov na to, aby sa nenechala tak ľahko vyviesť z miery. No stalo sa a ona si za to v duchu nadávala do všelijakých.

„Mali ste šťastie. Práve som sa prebudil, aby som sa ponaťahoval a zistil, kde sme, keď som zbadal, že sa mi vzďaľujete.“ Potichu sa zasmial a pokračoval: „Predsa nenechám krásnu ženu tak nedôstojne spadnúť.“

Jeho slová ju natoľko vyviedli z miery, že až teraz si naplno uvedomila, ako dlho už nebola zo žiadnym chlapom. Ani fyzicky a ani nijako inak. Pripustila, že jej to začína chýbať. Inokedy by sa nad takýmito slovami len koketne zachichotala, no po tom, čo zaži, si nebola istá, ako má reagovať. Paľova výučba padla zrejme na úrodnú pôdu a z nej sa asi stala zatrpknutá ženská, ktorá sa nechá vyviesť jednou obyčajnou poznámkou. Rozhodla sa nerobiť viac zo seba blázna a ukázať svojmu záchrancovi, že aj ona sa narodila s jazykom a vie ho aj používať.

„Prepáčte, zrejme som sa ešte celkom neprebudila,“ začala.

„V poriadku,“ mávol rukou.

„Nie, naozaj... Mala som veľké šťastie, že vás mám pri sebe. Zlomený nos v autobuse by sa asi ťažko vysvetľoval,“ pokúsila sa zasmiať, no znelo to skôr ako zakrochkanie.

„To rozhodne,“ myklo mu kútikom úst.

„Som Monika.“

„Erik.“ Potriasli si rukami a na malý moment si vymenili pohľady. Zatiaľ čo Erik sa jej zahľadel priamo až do duše, Monika zahanbene uhla pohľadom.

„Z práce, či dovolenka?“

„Prosím?“ prudko sa vystrela, až ju zabolel chrbát, lebo sa práve zohla po spadnutú knihu.

„Hovorím,“ zopakoval, „či sa vraciate z dovolenky, alebo práce?“

„Z práce,“ odpovedala zdvorilo a karhala samu seba, že sa správa ako úplná hlupaňa.

„Ja tiež,“ odpovedal na nevypovedanú otázku a vyzeralo to tak, že sa snaží udržať s ňou akú-takú konverzáciu, lebo pokračoval. „Služobné cesty ma vedia vyšťaviť na maximum. Ospravedlňujem sa za to, že nie som taký dokonalý spoločník, na akých si možno zvyknutá, ale každodenné rokovania, stretnutia investorov či nočné párty až do bieleho rána a nekonečné recepcie... Dokonale ma zmohli. Už sa neviem dočkať toho, že sa konečne vyspím vo svojej posteli.“

„V akej oblasti pracuješ?“

Zámerne sa vyhla poznámke o posteli. Prišlo jej viac ako vhod túto tému vôbec nerozvíjať. Poznala tie osamotené noci, nočné mory, po ktorých vás nemá kto utešiť, či vzrušujúce sny, ktoré ju, bohužiaľ, neobchádzali.

„Som zástupca riaditeľa v jednej nemenovanej banke. Rozhodol sa, že keď už som zástupca, tak vo všetkom. Preto ma využíva hlavne na takéto akcie či služobné cesty veľmi často. Jeho tieto podujatia nezaujímajú. Nerád cestuje a rozhodne by nešiel autobusom.“ Zamračil sa. „Ak mám pravdu povedať, tak cestujem autobusom zo služobky po prvýkrát. Nanešťastie sa mi pokazilo auto ešte pred Mníchovom a musel som ho tam nechať.“

„Nebude ti chýbať?“ podotkla, no zároveň sa hneď aj opravila. „To auto, samozrejme.“

„Ani nie. Teraz si myslím, že je to príjemná zmena.“ Žmurkol na ňu a ona odvrátila pohľad. „Len žartujem,“ zasmial sa. „Pošlú mi ho späť hneď, ako ho opravia. Nič vážne, len niečo s motorom.“

„Mohol si predsa počkať, kým ti ho opravia. Bolo by to pohodlnejšie ako toto.“

„To áno, ale potom by som už nestretol teba.“

Na to sa veru nedá nič povedať, pomyslela si v duchu. A ani nechcela. Posledné, čo chcela, bolo prekročiť hranicu slušnej konverzácie, a to hneď s človekom, ktorého práve spoznala.

„Uf... ako dlho ešte bude trvať táto cesta...?“ vzdychol a pozrel von z okna.

„Asi až kým naozaj nespadnem a nezlomím si ten nos,“ vypadlo z nej a obaja vyprskli do bujarého smiechu. Pri spomienke na onen incident... Hotové vrece zemiakov.

Vtedy si Erik pomyslel, že hádam ešte nevidel takú očarujúcu ženu. Ten žiarivý úsmev a zvonivý smiech jej úplne rozžiaril tvár. Je krásna, prebehlo mu mysľou. Dlhé gaštanové vlasy, voľne rozpustené, jej splývali okolo tváre až na prsia. Smaragdovo zelené oči žiarili jasne ako hviezdy a v kontraste s jemnými črtami jej tváre vytvárali obraz nymfy. A pery... Určite chutili rovnako, ako vyzerali. Lákavo a šťavnato. Postupoval pohľadom nižšie, až zablúdil na prsia, zahalené jemným výstrihom. Podľa svojich dlhoročných skúseností vedel rozpoznať veľkosti. Veril, že tieto prsia by donútili chlapa plakať. Musel však tieto myšlienky zahnať hlboko do ústrania. Posledné, po čom teraz túžil, bolo namotať sa znova na nejakú ženu. Jednu práve nechal za sebou. Ženu, o ktorej si myslel, že raz bude matkou jeho detí, že budú spolu žiť šťastne, až kým... No proste naveky, ako sa hovorí. Až teraz si uvedomil, aký bol vlastne vtedy debil.

Vzťah na diaľku predsa nikdy nemôže fungovať. Na to mohol prísť aj sám, nemá predsa desať rokov. Ak vás delí veľká diaľka, nemôžete vedieť, čo tam ten druhý robí bez vás. Neostáva vám vtedy nič, len dôvera. Veriť, že vám je ten druhý oddaný a čaká. A on si myslel, že Júlia mu je verná. Že ho čaká a ľúbi ho. Jeho smola. Nemal byť naivný. Júlia toho robila až priveľa, no nie preňho. Napredovala v kariére veľmi rýchlo, a to zaručenou metódou – cez posteľ. Samozrejme, že sa mu to nepáčilo, keď to zistil. Komu by aj?

„No, a keď sa rozprávame o práci, aká je tá tvoja?“ musel tie myšlienky potlačiť a odpútať sa od toho, čo zažil po návrate k svojej „milej“.

„Pracujem ako... teda pracovala som ako opatrovateľka. Opatrovala som jednu veľmi chorú starú pani. Potrebovala pomoc a čo najdôstojnejšie dožiť jeseň svojho života. A jej príbuzní na to nemali čas. Poznáš to, zazobaní Nemci, pre ktorých je aj ustlanie postele ponížením,“ pousmiala sa nad vlastnou úprimnosťou.

„Výstižné,“ pritakal, „ale neuniklo mojej pozornosti slovko pracovala.“

„Áno, už sa tam viac nevrátim. Stačilo. Mám dosť skúseností do konca svojho života. Našla som si za seba náhradu a od budúceho týždňa nastupujem na nové miesto. Nižší plat, ale aspoň budem doma.“

„Všade dobre...“

„... doma najlepšie,“ dokončila jeho vetu, ktorá jej presne v tejto chvíli napadla.

„Si skvelá spoločníčka. Keby som o tom vedel pred nástupom do autobusu, tak...“

„Šiel by si iným?“ pokus o vtip.

„Nie, nie. To nie,“ myklo mu kútikmi úst. „Nedovolil by som si zaspať. To rozhodne.“

„Nepreháňaj. Ak si mal naozaj toľko práce, ako si hovoril, tak by ťa to zmohlo hneď, ako by tento krásny stroj po prvýkrát zapriadol.“

Konečne prešiel autobus na rovnú cestu, a tak sa obaja mohli pohodlnejšie usadiť a nezapierať sa do sedadiel ako pri pôrode. Mala pocit, že touto cestou do Nemecka necestovala. Iste by si spomenula, keby šli cez hory.

„Myslím, že touto cestou sme sem nešli. Prečo nejdeme po diaľnici?“ opýtala sa Erika a obzerala si okolitú krajinu.

„Keď si spala, šofér nám oznámil, že na diaľničnom úseku, ktorým sme mali ísť, je hromadná dopravná nehoda. Takmer dvojhodinové zdržanie, takže to vzali skratkou.“

„Skratkou, hej?“ zahundrala si popod nos. „Mne to ako skratka nepripadá.“

„Je to len obchvat, o niekoľko kilometrov by sme sa mali znova pripojiť na diaľnicu.“

„Len aby si mal pravdu,“ vzdychla si a oprela sa pohodlnejšie o sedadlo.

„Ver mi, mám taký pocit, že touto cestou som už raz šiel. Nie je to prvá medzištátna služobka, ktorú som absolvoval.“

„Dobre, verím ti, takže ako dlho bude trvať tých pár kilometrov?“

„Ponáhľaš sa?“ usmial sa na ňu pobavene.

„Nie, to nie, ale predstav si, že by som mala niekde prípoj na ďalší spoj, ktorý by som musela stihnúť. Ale to by sa nestalo, kvôli komplikáciám na diaľnici a...“ koktala a pritom si vôbec neuvedomovala, že žmolí prospekt, ktorý bol zastrčený v operadle pred ňou.

„Veď sa toľko nestalo. Možno hodinový sklz. Preto nemusíš byť nervózna,“ upokojoval ju s iskričkami v očiach.

„Prepáč,“ zahanbene sklopila zrak a zasunula zvyšky prospektu naspäť do operadla pred sebou. „Kto by nemal strach pri toľkých nehodách na cestách. Nikdy nevieš, kde a kedy a hlavne kto, a si tam a hráš karty so svätým Petrom.“

„Podľa mňa je najbezpečnejšia kolobežka. Naskočíš a ideš,“ rukou naznačil pred sebou rovnú čiaru a sprisahanecky na ňu žmurkol.

„Robíš si zo mňa srandu?“ zamračila sa.

„Nie – božechráň! To by som si nedovolil,“ chytil sa za srdce. „Iba s tebou súcitím. Kto by nebol nervózny z cestovania v autobuse plnom spiacich ľudí.“

„No, no,“ zvolala urazene. „Niekto sa bojí lietania, niekto vlakov, pavúkov či výšok a ja sa bojím cestovať, ak momentálne nesedím za volantom. Najradšej by som sa všade vozila sama.“

„To aj ja. Ale ani auto nie je žiadna istota.“

„To máš pravdu, no život ma naučil dôverovať iba samej sebe. Zažila som už dosť sklamania na to, aby som bola opatrná a vo všetkom sa spoliehala len na seba. Aj v šoférovaní.“

V duchu sa pokarhala, že toho prezradila viac, ako chcela, no aspoň to zo seba konečne dostala a zároveň tým aj vysvetlila svoj strach z cestovania.

Erik jej musel dať za pravdu. Presne vedel, o čom hovorí. Poslednou ranou preňho bola zrada jeho bývalej. Zrejme ešte potrvá, kým to predýcha, no najviac ho trápilo, koľko času premrhal a teraz i tak bude musieť začať odznova.

„Asi ťa v živote nič dobré nestretlo, však?“

Na malú chvíľu sa mu zazdalo, že v jej pohľade sa mihol tieň veľkej bolesti, no nahradil ho prázdny pohľad, ktorý vzápätí vystriedal pohľad plný lásky.

„Nie, nie je všetko len čierne. Boli aj svetlé chvíle, ktoré ma držia doteraz nad vodou. Keby nebolo toho záblesku šťastia, ktorý trvá doteraz, tak by som...“ nedokončila a v myšlienkach sa opäť vrátila k svojej dcérke, ktorá na ňu už netrpezlivo čaká.

Videl, ako od neho odvrátila tvár, a pritom túžil vedieť, čo ju trápi. Možno keby sa mu zverila, tak by sa jej uľavilo. No zároveň si vynadal do hlupákov. Veď sa len teraz zoznámili, určite mu nebude vešať na nos svoje osobné problémy. Sú si cudzí. Asi ako tento autobus a pravidlá o cestnej premávke.

Poznajú sa koľko? Pár minút? Možno hodinu? To je prikrátko na osobné rozhovory, to vedel aj sám. No pripadalo mu, akoby sa s Monikou poznali už dávno. Cítil sa s ňou veľmi príjemne a uvoľnene. To sa mu už dávno nestalo.

Na takéto rozhovory však potrebujú čas a ten vyprší, len čo sa vrátia na Slovensko. V momente, ako pricestujú na stanicu do Košíc, ich cesty sa rozdelia a každý pôjde tou svojou. A koniec.

„Bývaš priamo v Košiciach, alebo niekde v okolí?“ opýtala sa odrazu, čím ho trochu zaskočila.

„Áno, som z Košíc. Ale pôvodom som z Prievidze,“ odpovedal úprimne.

„To je ďaleko,“ dumala. „Prečo Košice?“

„Šiel som tam za prácou. Keď mi zomreli rodičia, zbalil som seba aj sestru a odišiel som. Naskytla sa mi skvelá pracovná príležitosť. Nemal som nad čím dlho premýšľať.“

„Si odvážny. Na taký radikálny krok by som asi nemala gule. Na rozvod so svojím bývalým som zbierala odvahu rok. Nakoniec pretiekla, ako sa hovorí, posledná kvapka – hm, keď si narazil moju najlepšiu kamarátku,“ klamala. Nie vo všetkom, ale radšej toto ako pravdu.

Prekvapilo ho to. Myslel si, že svoju konverzáciu neposunú ďalej. No zdá sa, že sa mu predsa len trošku otvorila. Bola úprimná a dovolila mu nazrieť do malej časti svojej minulosti. Už vedel pochopiť jej postoj k životu. On zažil takmer to isté. Zradili ju hneď dvaja ľudia, na ktorých jej najviac záležalo. To zanechá rany. Odrazu pocítil hnev na jej manžela a najlepšiu kamarátku. Toto si nezaslúžila.

„Dovoľ, aby som ti povedal, že tvoj bývalý je teda poriadny hajzel, keď chodil za inými, hoci doma mal hotový poklad.“

„Ďakujem,“ zašepkala a odvrátila zrak inam. Znova cítila, že sa červená.

Ani nevedela, prečo mu to vlastne povedala. Jednoducho to z nej vyletelo. Mala pocit, že keď on sa jej zveril so smrťou rodičov, ona by mu na revanš mala tiež niečo prezradiť. Ešteže si to v poslednej chvíli rozmyslela a nepovedala mu pravú príčinu rozvodu. Zrejme by si na ňu vzal kríž a svätenú vodu, ak by to vedel.

DRUHÁ KAPITOLA

„Maminka mojááá!“ zaznel výkrik malého trojročného dievčatka, ktoré sa ponáhľalo cez miestnosť k svojej mamičke. Dlhé blond kučeravé vlásky jej pritom viali okolo tváre a vytvárali tak anjelsky obraz. Chýbala už len svätožiara.

„Ahoj, láska moja!“

Monika objímala svoju dcérku a mimovoľne si utierala slzy, ktoré jej stekali po tvári. Nechcela, aby ju Natálka videla plakať. Bože, ako vyrástla, pomyslela si a pritúlila si malé telíčko ešte viac.

„Kde si bola?“ spýtala sa jej jemným hláskom a hladkala svoju mamičku po tvári.

„Bola som v práci, slniečko. Po peniažky, aby sme si mohli kúpiť keksíky,“ vysvetľovala jej Monika a pusinkovala ju na ústa, pričom sa dievčatko šťastne chichotalo. Snažila sa pred nimi schovať, no maminka bola i tak vytrvalá.

„Ja nechcem, aby si šla do práce,“ fňukalo dievčatko a malými pästičkami si šúchalo očká.

„Už nejdem. Aspoň nie na tak dlho. Budem tu s tebou doma a budeme spolu spinkať. Dobre?“ sľubovala jej Monika so sileným smiechom, aby Natálka nezbadala, ako ju to vzalo.

„Tak už dosť, srdiečko, nechaj maminku, nech sa aspoň vyzuje. Má za sebou dlhú cestu, musí si oddýchnuť, poskáčeš po nej potom,“ povedala veselo Monikina svokra a vystrela k malej nezbednici ruku, aby ju trošku poodtiahla od svojej bývalej nevesty.

„Ďakujem, Silvia. Za všetko. Bez vás by som to nezvládla.“

„Nemusíš mi ďakovať, dieťa. Ten môj nepodarený syn sa nevie postarať ani sám o seba.“ Potom si smutne vzdychla. „Veľmi sa zmenil.“

„On bol taký stále, len my sme to nechceli vidieť. Ale nechajme to teraz tak,“ zamietla tému Monika a vyzula si topánky. „Ako ste sa mali? Signál na Skype nebol v najlepšej kvalite, Natálka je naživo oveľa krajšia a väčšia.“

„To vieš, lepšie dieťa si si ani nemohla želať. Plakala len občas, aj to keď sme si spievali pieseň, ktorú jej spievaš len ty, alebo pri čítaní rozprávky na dobrú noc. Vtedy asi najviac. No vždy som jej vysvetlila, že prídeš, že si šla len do práce zarobiť peniažky na keksíky,“ zasmiala sa Silvia a prešla s Natálkou do obývačky.

Monika sa tiež zasmiala. Táto výhovorka o keksíkoch vždy zabrala dokonale. Dievčatko zbožňovalo keksíky a len pri spomienke na ne sa jej zbiehali slinky. Hoci pri vojenskom režime, ktorý Monika nastolila, má povolený iba jeden denne, aj to po hlavnom jedle, Natálka si vie vydobyť aj zopár cukríkov. No čo sa týkalo keksíkov, tak si zvykla a viac nevyžadovala.

Monika si zložila kufor aj veľkú cestovnú tašku do chodby a vošla za Silviou, ktorá sa už medzitým presunula do kuchyne. Jej bývalá svokra žila sama. V jednoizbovom byte mala vcelku útulne a vďaka dcérkiným hračkám, ktoré boli úplne všade, sa jej byt zdal menší. No to sa zmení. Už sa nevedela dočkať, že si svoje slniečko vezme domov.

„Mamí,“ ozval sa tenký hlások spoza veľkej kopy nanosených hračiek.

„Áno, slniečko?“ Monika hneď zmenila smer a vykročila k svojej dcére a nie za Silviou.

„Aha, tati kúpil,“ ukazovala jej veľkú knihu maľovaniek. „Chceš maľovať?“

„Fíha, krásne. Dones mi pastelky a spolu si nejaký obrázok vymaľujeme. Dobre?“

„Áno,“ zvolala a už sa ponáhľala ku konferenčnému stolíku, kde mala rozložené puzdro s pastelkami.

„Naozaj tu už zostávaš natrvalo?“ zavolala na ňu Silvia z kuchyne, kým nakladala obed na tanier.

„Áno. Mám prácu v butiku, tu neďaleko. Nástupný plat je veľmi slušný, tak som prakticky nemala nad čím rozmýšľať. Také miesto neostane dlho voľné. Okrem toho...“ odmlčala sa, vzala si od svojej dcérky fialovú pastelku a spolu začali maľovať obrázok. „Nechcem byť tak dlho preč od Natálky. Rastie mi pred očami a ani neviem ako. O chvíľu pôjde do školy a nakoniec sa vydá za nejakého frajera do tramtárie. Nechcem prísť o tie vzácne roky, keď ma ešte potrebuje. To sa nedá vrátiť späť. Malým dieťaťom bude iba raz.“

„Ale kam ju dáš, kým budeš v práci?“ vošla do obývačky a položila plný tanier rizota pred svoju ex nevestu.

„Ďakujem,“ odložila pastelky a pustila sa hneď do jedla.

Bola hladná ako vlk. Kto by nebol, po takej dlhej ceste? Kúpila si síce bagetu, keď zastavili na pumpe ešte pred hranicami, ale odvtedy už uplynulo niekoľko hodín.

„Neviem. Zajtra obehám škôlky. Keď mi ju nevezmú, tak pôjde do jaslí. No neviem, či aj tam berú také veľké deti,“ vzdychla smutne a vložila si do úst ďalšie chutné sústo. Druhé putovalo do otvorených ústočiek malej princeznej, ktorá ani neodtrhla zrak od maľovania, iba otvárala zobáčik. Zvyk, ktorý jej už ostal.

„Hlúposť. Nebudeš predsa platiť nekresťanské peniaze za jasle. Z čoho budete potom žiť? Ja som na dôchodku. Budeš mi ju každé ráno, keď pôjdeš do práce, nosiť a hotovo. Aspoň tu teraz nebudem sama,“ vyhlásila nekompromisne.

Monika sa potešila a v duchu už jasala ostošesť. O problém menej. Silvia je proste najlepšia. Hoci sa s jej synom rozviedla a nebola jej pokrvná dcéra, nikdy ju za nič neodsúdila a bola na jej strane. Svojho syna poznala, bohužiaľ, príliš dobre na to, aby vedela, čo je to za kvietok. Moniku brala za svoju ozajstnú dcéru a ona ju zase za svoju mamu. Naozaj majú veľmi pekný vzťah, ktorý sa vidí len málokedy.

„To od vás nemôžem...“ začala namietať, no Silvia jej hneď skočila do reči.

„Už som povedala. Keď sa ten hlupák, môj syn, nestará, tak... Je to predsa moje vnúča. Keď pôjdeš z práce, tak si ju vyzdvihneš a hotovo.“

„Ďakujem, Silvia, ste najlepšia,“ povedala dojato. „Čo by som bez vás robila?“

„Neplač, dievča. Niekto sa o vás musí postarať a kým žijem ja, tak sa o vás postarám. Nedovolím, aby ste večne trpeli za jeho chyby,“ vyhlásila a odišla do kuchyne.

Nechcela, aby ju Monika videla plakať. Chcela pred ňou vyzerať silná. No pravda bola taká, že správanie jej syna ju veľmi trápilo. Toto nie je jej syn, ktorého poznala odmalička a ktorého vychovala. To ľudia a jeho slabá vôľa z neho spravili to, čím je dnes. A nie je to nič príjemné.

Nasledujúce dni zbehli veľmi rýchlo. Ešte v ten deň si Monika vzala Natálku k nim domov, do dvojizbového bytu, ktorý jej po rozvode ostal, pretože pôvodne patril jej rodičom. Okúpali sa spolu a obidve zaspali v objatí na manželskej posteli.

Na druhý deň obehala všetky škôlky, no teraz, keď končilo leto, tam i tak nikto nebol. Možno až od nového školského roku. Bola však pokojná. Vedela, že na Silviu sa môže spoľahnúť. Aj keď mala byť Natálka u Paľa, tak vždy nakoniec skončila u nej. Veď predsa okrem svojej dcéry má aj chľast a frajerky, ktoré podvádza, rovnako ako kedysi ju.

O ďalší deň neskôr doplnila okrem potravín aj ďalšie zásoby do bytu. Všetko, čo potrebovala a čo sa minulo a ešte niečo do zásoby, ak by náhodou neskôr nemala čas. Ešte oblečenie pre svoj princeznú, ktorá rastie ako z vody a aj z oblečenia.

„Mami?“ ozvala sa raz, večer predtým, než mala Monika nastúpiť do novej práce.

„Áno?“

Práve varila večeru. Bola to len detská krupičná kaša, ale im dvom to bohato stačilo. Monike bolo treba ešte zhodiť popôrodné kilá, ktoré sa jej statočne držali, a preto sebe naložila oveľa menšiu porciu ako Natálke. Ostalo jej ešte nejakých päť kíl navyše.

„Pôjdem ku babi?“

„Áno, pôjdeš, ale až zajtra ráno. Najprv sa musíš pekne vyspinkať, aby si vyrástla a bola veľká ako ja alebo tatik.“

„Uhm.“

Chvíľku to vyzeralo, že rozmýšľa a povedala: „A ty pôjdeš?“

„Nie, láska moja. Ja pôjdem do robotky. Ale potom po teba prídem, dobre?“ sľúbila jej.

„Uhmm, aby sme, ehm, keksíky mali?“

„Áno, presne tak,“ zasmiala sa a vyliala aj jej do misky hustú hmotu.

Vtom jej zazvonil mobil a ona sa ponáhľala k nemu, zvedavá, kto ju to tak neskoro otravuje. No už sa mohla dopredu dovtípiť, že je to jej bývalý. Doriti, zahrešila v duchu. Čo chce? Kašlem ho, nemám náladu. Zrušila ho a vypla si mobil. Ešte chcela mať od neho pokoj. Ešte aspoň jeden deň.

„A ide sa papať,“ zvolala s oboma miskami v rukách.

„Hurá,“ zapišťala Natálka a utekala k stolu, aby sa mohla usadiť na svoju obľúbenú stoličku.

Ráno čakala Moniku nepríjemná sms od Paľa. Okrem toho aj zopár neprijatých hovorov. Písal:

Myslíš si, že si dôležitá, keď si vypneš telefón, aby si ma ignorovala? Nechcem nič, len počuť svoju dcéru a zaželať jej dobrú noc. Mám na to právo. Vieš sa ozvať, iba keď niečo potrebuješ. Veď počkaj nabudúce!

Po prečítaní len mykla plecom a fungovala ďalej. Klamal sám seba, ak tú sms myslel vážne. Vraj zaželať dobrú noc, no jasné. Určite po malej ani nevzdychol, keď bola u jeho mamy. Len teraz sa chce ukázať ako vzorný otecko. Chce hrať formu. A čo myslel tým, že sa ozve, len keď niečo potrebuje? To rozhodne nie. Musela odísť za vysokým zárobkom do zahraničia, aby sa nejako uživila. Bola sama na byt a malú dcérku. On platil iba niekedy a po tom rozvode dokonca pochybovala, že bude vôbec niečo platiť. Musela prežiť. Inak by to sama nezvládla. Teraz už má našetrené dosť na to, aby sa mali obe dobre. O nič ho nežiada a ani nebude. Neponíži sa kvôli nemu viac, než doteraz musela.

Určite mal zase vypité, keď jej v noci vyvolával a ani tú správu nepísal s čistou hlavou. Ale zvykla si. Vždy ju otravoval a potom jej nadával do všelijakých a nezabudol sa ani vyhrážať. To mu šlo vždy najlepšie.

Dni v novej práci šli ako po masle. Naskočila na zabehnutý režim, ktorý od nej vyžadovala nová šéfka. Jej náplňou bolo ponúkať, odporúčať, a hlavne platilo pravidlo: Náš zákazník, náš pán. Preto sa musela každému venovať naplno. A to bez rozdielu. Nebol to len taký obyčajný butik, ale presne, ako bolo napísané v inzeráte, ponúkali to najlepšie z najlepšieho. Slovenskí, ale aj zahraniční návrhári boli u nich doma.

Nemohla povedať, že by si u nich zákazníci práve podávali kľučku, ale jedna či dve zákazníčky za hodinu a mala zarobené viac ako hociktorý butik za týždeň. Napríklad jeden kus u nich stál viac ako polovica jej výplaty. Čo dodať, proste na úrovni.

Do práce musela chodiť vždy vhodne oblečená. Teda musela byť šik, aby zákazníčkam hneď pri prvom pohľade bolo jasné, kde sa nachádzajú. Čiže to vyžadovalo zmenu šatníka. Teda aspoň čiastočnú. Nemienila vyhodiť celú skriňu. Niektoré kúsky sa dali naozaj výborne skombinovať.

Po prvom mesiaci v novej práci sa z nej stala naozajstná dáma. Aspoň čo sa práce týkalo. Doma bola znova sama sebou. Riadila sa ďalším pravidlom, a to, aby prácu nikdy neťahala domov. A tak hneď, ako prekročila prah, vhupla to starých vyťahaných teplákov a trička, ktoré držal pokope len jej pot.

Majiteľka butiku, Elena Bawuer, sa vyjadrila, že je s ňou nadmieru spokojná a aj s jej nemčinou, ktorú si zdokonalila práve v zahraničí. A na jej prekvapenie, rovnako vyzerala aj Monikina výplata. Takmer jej vypadli oči pri sume, ktorú mala na výplatnej páske. No musela opäť zosadnúť z oblakov a odložiť niečo bokom. Čo nevidieť sú tu Vianoce a opäť je na všetko sama. Ako keby to inokedy bolo inak.

Z práce sa ponáhľala po svoju dcérku k Silvii a ešte jej niesla malý nákup, ktorý jej svokra nadiktovala do telefónu. Bol to len zlomok toho, čo by pre ňu spravila ona, preto to nebol žiaden problém.

„Ach, nemusela si mi kupovať všetko,“ zvolala Silvia, keď ju uvidela s dvoma taškami medzi dverami. „Ale keď si už tu, tak to môžeš hodiť na zem v kuchyni, zlatko.“

„Vďaka. Mali všetko, čo ste chceli, ale veľmi by som to nehádzala, ako ste mi to práve poradili, sú tam aj vajcia,“ usmiala sa a pomohla svokre vyložiť nákup.

Natálka zatiaľ veselo pobehovala okolo a spievala si nejakú pesničku z detských CD.

„Nedáš si kávu?“

„Áno, rada.“ Monika odložila poslednú prázdnu tašku do zásuvky a sadla si ku kuchynskému stolu. Vzala si dcérku na kolená a spolu pozerali von oknom. „Čo ste dnes robili s babkou?“ prihovorila sa jej a pobozkala ju na malú strapatú hlávku.

„Som bola s babi a sme kreslili, potom hovorila babka spinkaj a som plačkala...“ rapotala takmer bez dychu a Monika ju s úsmevom pozorovala.

„A prečo si plakala?“

„Nie, ja som sa bojila.“

„Ahá,“ vzdychla Monika a snažila sa nesmiať, aj keď to bolo veľmi ťažké, pretože Natálka to povedala s tak vážnou tvárou, ako to len ona vedela.

„A čoho si sa bála?“

„Chcela som teba,“ zafňukala a pritisla sa k svojej mamičke. „Bola búrka a robilo bum, bum, bum a pršalo a tak šla voda...“

„No poď, ty rádio. Nechaj mamku vypiť kávu a choď si upratať hračky. O chvíľu pôjdete domov,“ zavelila Silvia a Natálka ju bez odvrávania poslúchla. Potom sa otočila k svojej neveste a prisadla si k stolu.

„Ako bolo v práci? Mala si toho dnes veľa?“

„Ani nie, no niekedy ma až zaráža, koľko sú ľudia ochotní vysoliť za jeden sveter či spodnú bielizeň. Všetko sa raz zoderie. To ani trochu nerozmýšľajú? Ale na druhej strane, náš tovar je naozaj kvalitný, a keď na to majú, tak nech. Každému čo jeho je, nie?“ zasmiala sa.

„Ľudia sú naozaj všelijakí. Márnotratní, ktorí nevedia, čo s peniazmi. Ja ich volám straky, no oni sa radi volajú, že „nákupné maniačky“. A potom sú takí, čo oblečenie berú ako istú formu investície. No nad takými vecami sa ani nepozastavuj. Musíš byť rada, že máš prácu.“

„Áno, páči sa mi tam a som rada. Niektoré veci sa však nedajú prehliadnuť. Ale áno, je to skvelý flek.“

„Takže si už konečne šťastná?“ opýtala sa jej Silvia opatrne.

„Ach, spokojnejšia by som bola, keby ma už Paľo neotravoval,“ zahundrala.

„Čo zase vystrája ten nepodarok?“ zvolala Silvia a pobúrene nadvihla obočie. „Zase ti vyvoláva opitý?“

„Zas a znova. Zrejme neznesie, že som teraz bez neho šťastnejšia. Vypisuje smsky, vraj sa chce rozprávať len s Natálkou, ale ja viem, že mi chce iba nadávať.“ Odchlipla si z hrnčeka horúcu tekutinu a položila ho späť na stôl. „Ach, Silvia, čo sa to s ním porobilo? To ten alkohol? Veď taký nebol, kým nezačal pracovať v štátnych elektrárňach a kým nezačal chodiť po každej zmene na pivo. Ani nechcem pomyslieť na to, koľko pohárikov za večer otočí hore dnom.“

„Už minimálne stokrát som mu hovorila, aby s tým prestal, no myslíš, že ma počúva?! Ani náhodou. Robí si čo chce a kedy chce. Už nie je malý a dáva mi to najavo vždy, keď mu niečo poviem.“

Monika každým jej slovom cítila čoraz viac, že sa zaňho Silvia hanbí. Snažila sa ho vychovávať čestne a presne taký aj bol. A možno to mal v sebe, ale vedel to dokonale skryť pred okolitým svetom a hlavne pred nimi.

Silvia sa zahľadela na svoju nevestu a jasne videla stopy, čo na nej zanechal jej syn. Kiežby sa to dalo vrátiť späť. Pamätala si na ich svadbu. Bola najšťastnejšia na svete, že si Paľo bral za ženu Moniku. Lepšiu nevestu si ani nemohla priať. Ale rok po svadbe uňho nastala radikálna zmena. Nová práca, nová domácnosť, ženy, chľast… Ach, nemohla sa na to už viac pozerať. Čo sa to z jej syna stalo? A hlavne prečo? Je azda zlá matka?

„Nevadí. Budem sa mu vyhýbať, ako sa len bude dať. Neviem, ako dlho mi to vydrží, lebo je otcom mojej dcéry, ale budem sa snažiť čo najdlhšie, ako sa len bude dať. Súd nariadil, že si malú máme striedať, má na to právo, je jej otec, to mu neberiem, ale ak sa mi bude zdať, že nie je v poriadku, zariadim sa inak.“

Silvia sa snažila tváriť, že to prepočula a aj ona si odchlipla zo svojej kávy.

„Kedy si ju má vziať k sebe?“

„Vychádza mu to na budúci víkend. Od piatku do nedele večera. Skoro tri dni,“ vzdychla. „Tri dlhé dni, čo ju bude mať na zodpovednosť. Neviem, ako to prežijem.“

„Neboj sa, budem ho kontrolovať ako radar. Mňa a nezbaví. A keď bude mať malú, budem mať aspoň zámienku ísť mu ten brloh poupratovať. A keby niečo, tak si ju vezmem k sebe.“

To ju upokojilo. Už po stýkrát si v duchu zopakovala, že na Silviu sa dá spoľahnúť.

Na druhý deň šla do práce ako vždy. Pršalo, čo bolo v tomto ročnom období úplne normálnym javom. Aj keď sa v tú dobu obchody veľmi nehýbali, lebo ľudia radšej sedeli doma, ako by mali chodiť po obchodoch a ničiť si tak svoje drahé topánky. Radšej nie, sedeli doma a užívali si teplo.

Práve prišla z obednej prestávky, keď jej zvonček na dverách oznámil ďalšieho zákazníka. Dnu vbehol smejúci sa párik. Muž a žena s dáždnikom pred sebou. Zložili ho a odložili do stojana v rohu miestnosti. Monika sa im samozrejme pozdravila a milo sa usmiala.

„Dobrý deň.“

Až keď sa ten muž otočil zistila, kto to je a úsmev jej zamrzol na tvári.

„Ahoj,“ pozdravil veselo prekvapený Erik. „Aký je ten svet malý. Nevedel som, že tu pracuješ.“

„No, tak už to vieš,“ sklopila zrak a snažila sa neukázať, ako na ňu jeho príchod zapôsobil.

Vtom jej padol zrak na ženu, ktorá s ním prišla a jej výzor spôsobil, že Monikin tep sa zastavil na nule. Bola krásna. Čo krásna, nádherná. Asi stosedemdesiat centimetrov vysoká, žiarivá blondínka s jasnými modrými očami a perfektnou postavou. Hotový sen každého chlapa. Len ju schmatnúť a utekať. Ani sa nečudovala, že patrí k Erikovi. Ak by bola chlap, rozhodne by si nezvolila inak. A tí dvaja dokopy sú ako vystrihnutí z časopisu o dokonalosti.

Panebože, prečo ju to vôbec zaujíma? Veď je to slobodný muž. Môže si robiť čo chce a s kým chce. Ju do toho vôbec nič.

„Pomôžem vám?“ usmiala sa na svojich potenciálnych zákazníkov a nahodila svoju obvyklú profesionálnu masku.

„Áno, chceli by sme...“ začal Erik, no jeho krásna partnerka mu skočila do reči a prebehla ho.

„Chcem niečo sexi. Šaty alebo predlženú tuniku s poriadne hlbokým výstrihom, ktorý by dokázal chlapa zraziť na kolená.“

To by si dokázala, aj keby si mala na sebe vrece, pomyslela si Monika a obdarila toto čarovné stvorenie širokým úsmevom. Chcela jej navrhnúť, aby ju nasledovala, no blondínka ju schytila popod pazuchu a ťahala ju do stredu butiku ako najlepšiu kamarátku. Monika sa v panike obzrela za Erikom, no ten sa tváril, akoby sa na tom veľmi dobre zabával. Usadil sa do veľkého čalúneného kresla v barokovom štýle a obe ich pozoroval.

„Nemusíte sa hanbiť, vidím na vás, že máte určite dobrý vkus. Verím, že sa na vás môžem spoľahnúť, ach, tak sa teším, máte tu naozaj nádherné kúsky. Uf, a tá kvalita priam kričí z každého vešiaka...“ rapotala a vôbec si nevšímala Moniku, ktorá sa snažila prispôsobiť jej tempu, no pritom iba otvárala ústa ako ryba na suchu.

„Aká farba sa vám najviac páči, svetlé, alebo tmavé odtiene?“ zmohla sa konečne na slovo.

„To je jedno, nechám to úplne na vás,“ zasmiala sa kráska, konečne Moniku pustila zo svojho medvedieho zovretia a začala si obzerať modely od slovenských návrhárov.

„V tom prípade by som vám navrhla ísť do tmavších odtieňov. Vynikne tak vaša pokožka a tiež farba vašich vlasov. Čo takto tieto krásne čierne šaty so zlatým vzorom vpredu a odhalených chrbtom. Výstrih siaha až takmer po zadok,“ ukázala jej model, ktorý práve opisovala, a to vo veľkosti XS. „Alebo napríklad tento karmínový overal s čipkovaným rázporkom od ramien až po členky. Myslím, že vám v ňom krásne vyniknú nohy.“

Ďalej jej ukázala ešte zo dva modely, ktoré by jej určite pristali. Už viacero ľudí jej povedalo, že vie takmer dokonale poradiť a navrhnúť zákazníčkam to pravé. Model, ktorý by z nich spravil dokonalé bohyne.

„Úžasné. Musím si ich vyskúšať,“ zvýskla natešene a otočila sa k Erikovi. „Erik, zlatko, páči sa ti niečo?“

Ten si bez hanby zo záujmom namiesto nej prezeral Moniku, ktorá sa od jeho pohľadu radšej odvrátila. Vyzerala úplne inak ako v autobuse. Bielo-čierny kostýmček jej padol ako uliaty. Obopínal jej dokonalé krivky do poslednej nitky. Chutný guľatý zadoček, štíhle boky a plné poprsie, ktoré jej decentne vykúkalo spoza výstrihu. Pamätal si na tie prsia už z autobusu. Boli ešte krajšie, ako si ich pamätal, hoci ich videl len sporo. Teraz musel naozaj usúdiť, že by dokázali chlapa prinútiť nielen rozplakať sa, ale aj spraviť nemožné.

„Erik!“

„Čo si hovorila? Som trochu mimo,“ spamätal sa konečne.

„To sme si už všimli,“ odpovedala mu urazene.

On si z toho vôbec nič nerobil. Nehanebne žmurkol na Moniku, ktorá sa však v panike v momente otočila k vešiakom a predstierala, že niečo upravuje.

Ako to, že ju tak rýchlo dokáže dostať do rozpakov? Myslela si, že je už za tým, že ju opäť tak ľahko niečo nevyvedie z miery. No opak bol pravdou. Erik na ňu pôsobil veľmi silno, hoci sa tomu snažila ubrániť, no nešlo to.

„Pýtala som sa ťa, že čo povieš na tieto šaty. Chcela by som si ich vyskúšať.“

„Tak choď, ešte som ťa v nich nevidel. Až potom ti poviem svoj názor,“ odpovedal jej úplne pokojne.

„Nech sa páči.“ Monika ju odprevadila ku kabínke s prísľubom, že sa vráti, aby jej priniesla zvyšok šiat, ktoré si vybrala. Keď tak urobila, vrátila sa naspäť k svojmu pultu. Jej pokušiteľ sedel rovnako nepohnuto a pohodlne ako na začiatku.

„Vyzeráš inak,“ vypadlo z neho skôr, ako si stihol tú vetu v hlave poskladať.

„Prečo, zostarla som?“ odpovedala zdvorilo a ďalej sa venovala svojej práci za pultom.

„Nie, to nie. Ja len, že v takomto prevedení sa mi páčiš viac. Si sexi, aj keď úprimne si myslím, že by ti pristalo hocičo.“

„Dáš si kávu?“ ignorovala jeho poznámku, pretože na to nemala ani najmenšiu chuť. Aj keď sa jej páčil, nemienila ho podpichovať či inou formou povzbudzovať. Bol už predsa zadaný.

„Rád. Ďakujem,“ usmial sa na ňu. „Tak to je tá práca, čo si spomínala v autobuse?“

„Áno, čo povieš, môže byť?“ opýtala sa, kým mu nalievala kávu do šálky.

„Nič lepšie som si ani nemohol želať,“ vzdychol a pritom sa zrakom nehanebne vpíjal do jej krásneho, zaguľateného zadku.

„Čo prosím?“

„Myslel som ty, ty si si nič lepšie nemohla želať,“ opravil sa a preglgol nasucho.

Ak si nebude dávať pozor, tak sa prekecne a zbytočne si tým narobí iba problémy. Už v autobuse prišiel na to, že Monika je plachá žena. Na ňu treba ísť pomaly. Vyzerala na presne taký typ ženy, ktorý by ho za jeho nemiestne poznámky počastoval veľmi silným zauchom.

„Ďakujem,“ obdarila ho zdvorilým úsmevom. „Som spokojná, pracovná doba je presne taká, akú potrebujem. A plat mi tiež vyhovuje, úplne nám stačí na...“

Prerušila ju Lili, ktorá práve vyšla z kabínky v presne tom karmínovom overale, ktorý jej Monika poradila. Vyzerala božsky. Akoby to návrhár kreslil podľa nej. Čipka jej krásne zvýraznila nohy a opticky ich tak predĺžila.

„Čo povieš?“ veselo sa opýtala Erika.

Už na prvý pohľad bolo jasné, že celá žiari. No chvíľku to vyzeralo, že Erik hľadá tie správne slová a zopárkrát si aj spôsobne odkašľal. Ale nakoniec svoj jazyk našiel a patrične sa k tomu vyjadril.

„Bravo. Teda, ako skafander do autoumyvárne perfektné. Už ťa vidím s vedrom a mopom.“

„Bože,“ vzdychla Lili a pretočila očami.

Table of Contents

Obálka

Titul

Venovanie & upozornenie

Tiráž

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA