Copyright © Blanka Hošková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-836-8

ISBN mobi 978-80-7462-839-9

BRNO

„Vojto, jak to můžeš tvrdit? Tys toho doktora neposlouchal?“ křičela jsem hystericky na svého muže a uvědomila si, že mi z pusy vystřelují kapičky slin.

„Jdi se bodnout. I s doktorama. Já vím nejlíp, co mi je. Jestli chceš někomu vykládat nějaké báchorky, tak buď od té lásky a dobroty a najdi si na to někoho jinýho,“ řval na mne pateticky pro změnu můj manžel.

„Ty jsi vážně vůl,“ chtěla jsem rezignovat a hádku ukončit. Otočila jsem se směrem ke kuchyni a hodlala jsem odejít.

„No, prosím. Jen si ještě posluž. Jak je libo.“

Unaveně jsem povzdechla.

„Nezapomeň dodat, že jsem nezodpovědný workholik, který si neváží svého zdraví, je lehkovážný, všechno podceňuje a ničemu nedává váhu. Na prvním místě je moje práce a zbytek mě nezajímá.“ Vojtěch zalapal po dechu. „A vůbec. Dej mi pokoj.“

Odešla jsem z obýváku do kuchyně a netušila, co tam vlastně budu dělat. Z Klárčina pokojíčku byla udělaná ložnice a obývák okupoval Vojta. Moc jiných možností jsem de facto neměla.

Sedla jsem si za stůl a tupě zírala před sebe. Když jsem na pravé straně dřevěné desky zaregistrovala zaschlý otisk skleničky, naslinila jsem si prst a začala jsem ho nesmyslně rozmazávat. Další z veselých večírků. Přestože jsme už tolikrát luštili lékařské zprávy, tolikrát jsme vše konzultovali s ošetřujícím lékařem a tolikrát jsem si všechno sama studovala na internetu, můj manžel Vojta měl jasno. Lékaři u něho nepoznali rakovinu tlustého střeva.

„Pojď sem,“ zavolal na mne přikazovacím tónem z obýváku.

„Ne.“

„Pojď sem, něco ti ukážu,“ změkl mu neznatelně hlas.

Neochotně jsem se zvedla ze židle a šla jsem za ním k počítači.

„Čti,“ znovu přikázal.

„Jestli mi chceš něco přečíst, tak to udělej sám. Číst snad umíš, ne?“ uvědomila jsem si svoji jízlivost a bylo nade vše jasné, že tento večer už zachránit nepůjde.

„Průjem, únava, bolest břicha, zvýšená tělesná teplota, stolice s příměsí krve, svalová slabost, zvracení. To všechno jsou příznaky rakoviny tlustého střeva.“ Jeho výraz byl paradoxně celé situaci vítězoslavný.

„Jdi do háje,“ chtěla jsem se vrátit do kuchyně.

„Přiznej, že mi všichni lžete,“ chytil mne za paži a jedním prudkým pohybem mě vrátil zpět na místo.

„Nalháváš věci sám sobě. Víc k tomu nemám co dodat. Věříš tomu, čemu sám chceš. Aby ses mohl litovat a vyžadovat soucit od jiných.“

„Jasně! No jasně. Co jsem chtěl vlastně slyšet? Od zdravého člověka?“

Moje trpělivost přetekla. „Uhni,“ opřela jsem se bokem do ramena svého muže, sklonila jsem se nad klávesnici a počkala jsem, až poodjede na židli a udělá mi prostor u počítače. Chvíli jsem klikala myší a hledala stránku, kterou jsem už znala prakticky nazpaměť.

„Tady je to,“ podařilo se mi najít, co jsem potřebovala. „Příznaky Crohnovy choroby,“ začala jsem číst a musela jsem si přizpůsobit pořadí výčtu jednotlivých symptomů. „Průjem, únava, bolest břicha, zvýšená tělesná teplota, stolice s příměsí krve, svalová slabost, zvracení. To všechno jsou příznaky chronického nespecifického střevního zánětu.“

„Jsem anemický. Nemám železo, tady to je,“ ťukal rozčileně Vojta ukazováčkem na monitor, když si překlikl zpět na svoji stránku.

„Aha. Jenomže anemický jsi už deset let. Nebo mi vysvětli, proč už nedaruješ krev?“

„Protože moje výsledky neodpovídaly jejich požadavkům. Mám málo železa.“

„Jo. Protože jsi chudokrevný. Už deset let.“

„No a co?“ neovládl se Vojtěch a skutečně na mne zařval. Začal divoce rozhazovat rukama a prskal víc než já před chvílí. „Na co si to tu pořád hraješ, proboha? Jdi si tu svoji inteligenci předvádět do školy. Tam rozdávej ty svoje rozumy a hraj si na paní nejchytřejší. Tam ti to ostatní žerou. Pro mne za mne, ať se těmi tvými moudry klidně udáví. Ale tady to nezkoušej. Tady na to není nikdo zvědavej. I ta Klára kvůli tobě odešla bydlet na privát.“

„Tak, tos přehnal,“ chtěla jsem na něho neméně silně zakřičet, ale hlas se mi zlomil a z očí mi vytryskly slzy. Otočila jsem se jako na obrtlíku, vzala jsem si mobil a práskla jsem za sebou dveřmi od bytu.

„Ahoj Klárko,“ snažila jsem se, aby můj hlas zněl pokud možno klidně. „Jak se máš?“

„Děje se něco, mami?“

Hm, tak s tím hlasem jsem to asi nezvládla. „Proč se ptáš?“

„Protože se něco děje. Zajímalo by mě, co.“

„A to ti nemůžu zavolat jenom tak a zeptat se tě, jak se máš?“

„V jedenáct v noci?“

„To už je tolik?“ neuvědomila jsem si, jak rychle posunula čas moje a Vojtova výměna názorů.

„Jo.“

Obě dvě jsme byly najednou zaskočeny. Mlčely jsme.

„Něco s tátou?“ probrala se nakonec jako první moje dcera a její hlas byl ostražitý.

„Jo. Ne.“

„Tak jo, nebo ne?“ proměnil se její tón v autoritativní a já jsem uslyšela sama sebe v období, kdy jsem se snažila Kláru dobře vychovat.

„Prakticky nic nového. Jen si prostě vymodeloval představu, že má rakovinu tlustého střeva a všichni mu lžeme.“

„Myslela jsem si, že už je relativně v pohodě.“

„Byl. A už zase není.“

„Hm. Co s tím uděláme?“

„To kdybych tušila, tak už na tom dávno pracuji.“

„Zajdu si s ním na víno,“ napadlo dceru.

„Řekne ti, že víno nesmí. Že nic nesmí. Že už je úplně odepsaný a měla by sis na to začít zvykat.“

„Třeba ne. Uvidíme,“ dávala šanci sobě i jemu Klára. „A ty jsi v pohodě?“

„Tak nějak. Měla bych si na to začít zvykat.“

„Je to dobrý, mami. Smysl pro humor ještě neztrácíš,“ povzbudila mne moje a Vojtova dcera a popřála mi dobrou noc.

„Dobrou,“ řekla jsem do telefonu, ve kterém to vzápětí cvaklo. Měla jsem pocit, že jsem na světě najednou úplně sama.

Na to, jestli odešla z domova kvůli mně, jsem se jí zeptat zapomněla.

*

„Mileno! Je to tady. Já jsem to říkala. Je to hajzl. Vyškrábu mu oči. Já ho zaškrtím, bolestivě ho umučím“ střílela do telefonu slova Lenka a její salva mne zasáhla uprostřed ticha nemocniční čekárny. Měla jsem pocit, že její slovní přestřelka prochází mojí hlavou a bez jakékoliv újmy pokračuje dál prostorem a rozptyluje se mezi ostatní pacienty. V hlavě mi duněla její slova, na těle mě pálily pohledy přítomných čekajících.

„Nekřič,“ byla moje přirozená reakce, ta se však minula účinkem.

„On má nějakou bokovku,“ umocnila Lenka svoji slovní ofenzívu výbuchem a propukla v srdceryvný pláč. Až jsem měla pocit, že mi její slzy za chvíli začnou tryskat z telefonu přímo do ucha.

„Zavolám ti,“ uťala jsem příliv jejích slov i slz nemilosrdně a ukončila jsem hovor. Omluvně jsem se rozhlédla po čekárně. Ve tváři nepřirozeně naondulované paní s úzkými sytě oranžovými rty jsem viděla očekávání. Měla snad pocit, že chci kamarádce šetřit kapsu a obratem vytočím její číslo zpět? Usmála jsem se. Naštěstí pro mne se vzápětí otevřely dveře ordinace a z lékařova pracovního teritoria vyšel můj muž.

„Tak co, dobrý?“ zeptala jsem se nedočkavě ještě v čekárně. Doufala jsem, že moje vnitřní nervozita na mně není příliš patrná.

„Pojď,“ vzal mě za ruku Vojta a mlčky mě táhl pryč z neatraktivního prostředí.

Když jsme vyšli z pavilonu chirurgie, sedli jsme si spolu v nemocničním parku na lavičku. Vojta mě pořád držel za ruku. Instinktivně jsem cítila, že pokud se chci něco dozvědět, nemám se ptát.

„Měl jsem umřít,“ zašeptal Vojtěch a nejhorší na tom byl fakt, že se tvářil naprosto vážně a v očích se mu odrážela jakási rezignace. Odevzdanost. Apatie.

Tak to je gól. Vojtěch měl umřít a Jáchyma Lenka zabije. To se nám to, panečku, pěkně vyvíjí.

Stiskla jsem Vojtovu ruku a podívala jsem se směrem jeho pohledu. Po cestě přes miniaturní parčík nemocničního areálu vezla asi třicetiletá žena malého chlapce školou povinného. Dítě nemělo nohu a jedna jeho ruka končila kdesi uprostřed rukávu. Mířili do pavilonu, který jsme právě opustili.

Pomalu jsem se zvedla z lavičky a vytáhla jsem z kabelky klíče od auta.

„Půjdeme?“ zeptala jsem se bezelstně a Vojtovu pohledu jsem se vyhnula. Chápala jsem, že právě absolvovaná konzultace se stomasestrou, byť sebevíc profesionální a erudovanou, nedělá jeho chlapskému egu dobře.

*

„Byla tu dopoledne Klárka,“ vítal mě následujíc den slovy manžel a já jsem s radostí zaznamenala, že se mu zračí ve tváři úsměv.

„Jo?“ měla jsem upřímnou radost. Z ní i z něho. „A co chtěla?“

„Nic. Pozdravuje tě.“

„Co škola?“

Vojta na mne vykulil oči. „Jé, a víš, že jsem se jí na to ani nezeptal?“

Moc mne to nepřekvapilo. Znala jsem ho. „A o čem jste si spolu povídali?“

„Tak. Různě.“

S uspokojením jsem si všimla ve dřezu dvou hrníčků od kávy.

Položila jsem v kuchyni na stůl tašku s nákupem a začala jsem se věnovat pravidelnému odpolednímu rituálu. Vojta si sedl ke stolu a sledoval moje chování.

„Řekl jsem jí, že nemám rakovinu tlustého střeva,“ oznámil jen tak mimoděk.

Překvapeně jsem se na něho podívala a přestala jsem s vyklízením nákupu. Sedla jsem si ke stolu vedle něho. Mým cílem se najednou stalo udržet jeho dobrou náladu co nejdéle. „Měla radost?“

„Pochopitelně.“

„Vojto, něco bych od tebe potřebovala,“ nasadila jsem zkroušený tón i pohled.

„Co?“

„Všiml sis, že nám protéká záchod?“

„Jo. No, a?“

„Kdybys to mohl spravit. Ať neplatíme tolik za vodu.“

Vojta se zamyslel.

„Vůbec nevím, jak se ten plovák v nádržce dá vyměnit.“

„Na tom nic není,“ řekl Vojta a já jsem věděla, že mám vyhráno. „Jenom se tam vymění ten jeden segment.“

„No. Vidíš. Tomu já vůbec nerozumím.“

Vojta se podíval z okna a zhodnotil, že je krásný den. „Můžeme pro to zajet hned, jestli se ti chce.“

„Paráda,“ zavýskla jsem. „Potřebovala bych zrovna koupit i hnojivo na kytky.“

„Sama jsi kytka. Někdy mi připomínáš růži.“

Zdálo se mi, že taková dávka jeho rozjařenosti už hraničí s nenormálností. On mne přirovnává k růži?

„Krásná? Vznešená?“ zkoušela jsem.

„To ani ne. Spíš jsem myslel pichlavá.“

„Sám jsi pichlavý.“

Vojta se zarazil. „No, musím uznat, že v poslední době to píchání trošku zanedbávám, ale počkej, až se uzdravím. To ti ukážu, zač je toho loket.“

Zasmála jsem se. Upřímně. Z radosti nad jeho vyrovnanou psychikou.

„Tak, co ještě po mně budeš potřebovat?“ zeptal se rozmarně, když hledal v šatníku čisté tričko.

„Kdybys mi nabrousil nože. Jsou tupé, že se s nimi nedá krájet,“ zaprosila jsem.

„Jestli potřebuješ nakrájet plátky pravé svíčkové k večeři, jdu na to hned,“ usmál se.

„Až spravíš záchod,“ dala jsem si podmínku. „Bez práce nejsou koláče, to neznáš?“

„Jo? Budou i koláče? Tak to je skvělé, to abychom si pospíšili.“

*

„Tys mi dnes dopoledne vyměnila manžela?“ ptala jsem se Klárky v telefonu, když jsem na chvíli osaměla.

„Je v pohodě, že?“

„V naprosté. Co jsi s ním udělala?“

„Nic. Potřebovala jsem vědět, jak si nainstaluji do komplu dva programy, co má on.“

„A jak to dopadlo?“

„Mám vzít noťas a přijet.“

„A kdy máš naplánovanou další návštěvu?“

„Zítra.“

„Dopoledne?“

„Jo.“

„A nechceš přijet odpoledne? Taky bych tě ráda viděla.“

„Už něco mám, mami. Promiň.“

„To je v pořádku. Tak hlavně přijeď kvůli tátovi.“

„No právě. O to jde,“ vycítila jsem, že se Klárka do telefonu usmívá. „Příští týden si na něho taky něco vymyslím.“

„Jsi bezvadná holka,“ musela jsem uznat a v duchu jsem blahořečila její inteligenci.

„Jo, to bude asi tím, že jsem se vyklubala z vašeho vajíčka.“

Klárčina dobrá nálada umocňovala tu moji. „No, dovol? Pokud mluvíš o vajíčku, byla bych více adresná.“

„Jasně. Jsem prostě po tobě,“ chtěla se mi zavděčit dcera a já jsem měla pocit, že se vznáším. „A ty dobrý vlastnosti mám zase po tátovi,“ vrátila mě obratem zpátky na zem.

„Jsi potvora.“

„Mami? Vypadá to, že se teď budeš muset s tou mojí charakteristikou poprat a nějak ji mezi vás dva přerozdělit.“

„Budu muset. A ty se někdy ukaž, když budu doma i já. Špatně snáším, že má táta taková privilegia.“

„Ty to sneseš. Ale budiž. Píšu si do diáře. A teď už musím letět. Pozdravuj ho. Pa.“

„Pá.“ Slabiku jsem do telefonu štěstím téměř zazpívala.

*

„Pomůžeš mi ráno s výměnou sáčku?“ zeptal se mne Vojta, když jsme ulehali ke spánku.

„Samozřejmě,“ ujistila jsem ho a dala jsem mu pusu na tvář. „Děkuji za ten opravený záchod.“

„Maličkost.“

„Zapomněli jsme na ty nože,“ vzpomněla jsem si najednou a chtěla jsem to připomenout spíš sobě než jemu.

„Neboj, až tě budu chtít přeříznout, nějak si poradím,“ usmál se a pusu na tvář mi vrátil.

„Dobrou noc.“

„Dobrou.“

*

Jaro se válelo v rušných ulicích města i v jeho dvorních traktech. Parky uprostřed bloků ožívaly dětskými hlásky a na periferiích Brna se začaly prohánět dunící motorky. Jihomoravská metropole žila dál svým zaběhlým způsobem života a pomalu se připravovala na nenápadně se blížící příchod prázdninového režimu.

*

„Měl by ses začít chystat,“ zavolala jsem jednou v podvečer na svého muže z koupelny a dál jsem se věnovala líčení. Snažila jsem se být bezprostřední a veselá, přestože Vojtovo odevzdané chování v posledních dnech mi dělalo starosti. Byl téměř permanentně zamlklý, po bytě chodil od ničeho k ničemu, nedokázal se přimět k žádné smysluplné činnosti. Na moje otázky mi odsekával a rovnocennou komunikaci odmítal. Degradoval sám sebe tím, jak hodnotil svůj zdravotní stav a prohlašoval se za mrzáka. Pohrdal všemi zdravými lidmi a ublíženě kňučel jako ztracené štěně uprostřed tmavého lesa. Pomalu ale jistě ztrácel v mých očích punc chlapa.

„Nikam nejdu,“ uslyšela jsem, a v tu chvíli jsem si udělala řasenkou černou šmouhu nad pravým obočím.

„Vojto, myslela jsem, že po konzultaci v nemocnici, která vyzněla, promiň mi ten výraz, relativně optimisticky, jsi v pohodě,“ zkusila jsem opatrně.

„Nechce se mi.“

„Co?“ trnula jsem, jaká bude odpověď. Jít do divadla? Žít?

„Do divadla.“

Nepatrně se mi ulevilo. „A co ještě se ti nechce?“

Vojtěch se na mne podíval a smutně se usmál: „Trápím tě, že?“ Jako by mi viděl do hlavy.

„Především trápíš sám sebe. A teď poprvé mě mrzí, že se Klára nedostala na tu vysokou,“ vzpomněla jsem si na naši dceru, hlásící se před třemi roky na studium psychologie. „Mohls být jedním z jejich prvních pacientů. Vlastně takový vzorek,“ snažila jsem se zlepšit Vojtovu náladu.

„Pokusnej králík.“

„To ne. Spíš takový prototyp.“

„Takže první pokusnej protoyp.“

„Pro mě za mě si tomu říkej jak chceš. Nebudu se s tebou o tom dohadovat.“

„Buď ráda, že se tou psycholožkou nestala, byl bych jeden z prvních, kterého by se pokoušela léčit neúspěšně.“

„Nemyslím si, že bys jí byl schopen provést něco takového.“ Mluvila jsem naprosto v klidu a začala jsem si lakovat nehty na rukách.

Vojtěch chvíli přemítal, potom se nadechl a nakonec připustil: „Máš pravdu. Jí bych to neudělal.“

„A mně bys to udělal?“

„Co?“

„Nechal bys mě jít samotnou do divadla?“

Vojtěch rozhodil bezděčně rukama a jen si povzdechl. Potom si povzdechl ještě jednou a jeho tvář vypadala soustředěně. „A na co vlastně jdeme?“ umoudřil se nakonec a snaživě se usmál. Ocenila jsem to.

„Sluší ti to,“ pochválil mě nakonec Vojta uznale, když jsme opouštěli byt a já jsem se těsně před odchodem ještě naposledy zkontrolovala ve velkém zrcadle v předsíni.

*

Jestli jsme ten den něco potřebovali, tak to bylo právě představení Caveman. Vojta se smál s celým divadlem a s představitelem hlavní a jediné role se naprosto ztotožnil. Po očku jsem ho sledovala. Jeho mysl se věnovala pouze dění na jevišti. Nadšeně sledoval výstup hlavního představitele, hltal jeho slova, jejichž smyslu se potom smál a souhlasně pokyvoval hlavou. Občas mi stiskl ruku a spokojeně se na mne podíval. V tu chvíli se nekonal žádný zánět tenkého střeva, žádná stomie. V ten moment bylo zapomenuto na všechny ty výměny sáčků, pocity studu a ponížení, ztráty zdravého sebevědomí a osobní degradace.

„Tak pojď, ty sběračko,“ použil po představení divadelní výraz pro ženy můj muž a lehkým dotykem na rameni mě posunul ve frontě vycházející úzkými dveřmi z divadla před sebe.

„Neboj se, rozsévači,“ usmála jsem se a po dlouhé době jsem měla pocit, že jsme zase zdraví a bezstarostní. Bohužel, tato chvilka neměla dlouhé trvání.

„Proč vlastně pořád spíme v jedné posteli?“ zeptal se zničehonic večer Vojta, když jsme uléhali ke spánku. Udiveně jsem na něho pohlédla. Další Vojtův nevyzpytatelný myšlenkový pochod vkráčel do naší ložnice.

„Protože jsme manželé,“ prohlásila jsem suše a přihrnula jsem si peřinu až k bradě. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ zašeptal tiše Vojta a mně bylo jasné, jaké myšlenky ho přemůžou dříve než spánek.

„Vojto, je to jenom dočasné,“ zvedla jsem se nakonec a opřela jsem se o lokty. „Jsme oba dva dospělí, to vydržíme. Potřebujeme se, vzpomínáš? Ty lovíš a já udržuji oheň. A vůbec, zapomněla jsem ti říct, že dneska večer ses ke mně hodil.“

„Jak, hodil?“ povolilo jeho negativní napětí.

„Slušelo ti to.“ Otočila jsem se obličejem ke svému muži a položila jsem si hlavu na okraj jeho polštáře. Tápavě jsem si našla jeho ruku a propletla své prsty s jeho. „Byl to pěkný večer,“ pohladila jsem ho na dobrou noc slovy.

„Já jsem vůl, promiň,“ zněla jeho odpověď.

„Proč?“

„Protože to pořád kazím.“

„Nekazíš.“

„Kazím.“

„Nekazíš.“

„Kazím.“

„Tak jo. Kazíš.“

*

Vojtovy myšlenky byly toho večera ukázněnější než ty moje, takže usnul dřív než já. Náhle jsem si uvědomila, že mi ráno volala Lenka. Protože jsem měla zrovna vyučovací hodinu, slíbila jsem jí, že zavolám později. Vzhledem k pokročilé noční hodině jsem se rozhodla, že jí napíšu esemesku. Lepší pozdě, nežli později, usmála jsem se své myšlence na úspěšný americký film s Jackem Nicholsonem a Diane Keaton a rychle jsem vyťukala v telefonu:

Promiň, že jsem se už neozvala. Vojta měl depku a pak jsme šli do divadla. Vzápětí mobil zapípal.

Já jsem měla depku taky.

Jenže ty nekadíš do pytlíku.

Po chvíli odmlky přece jen přišla ještě odpověď: Promiň. Potřebuji se s tebou sejít. Jsem zase sama.

Položila jsem telefon vedle sebe na noční stolek a uvědomila jsem, že se mi nechce nad Lenkou a jejím životem přemýšlet. V poslední době mne začalo všechno zmáhat. Ztrácela jsem síly nejen psychické, ale i fyzické. Dny, v průběhu kterých se neměnilo nic k lepšímu, se s příchozím jarem začaly prodlužovat a já jsem mívala často pocit, že se protahují i jejich jednotlivé hodiny. Mobil na stolku ještě jednou pípnul:

Zavolám ti. Pozdravuj maroda. Měj se fajn.

Jasně.

Jasně, že prominu. Jasně, že se s ní sejdu. Jasně, že Vojtovi pozdrav vyřídím. Jasně, že dokud Vojta svoji dočasnou zdravotní indispozici psychicky nezvládne, tak já se fajn mít nebudu. I když se snažím. I on se snaží. Upřímně řečeno, snažíme se oba dva, ale žádná velká lambáda to není.

*

„Mečbol,“ zavolal jeden z našich nejlepších volejbalistů Luděk a já jsem si párkrát zadriblovala míčem u levé nohy. Pořádně nadhodit a řádně se do balonu pravou rukou opřít.

„Jo,“ zvolalo radostně pět lidí v mém poli, když míč spadl přesně tam, kam jsem chtěla. Pravý zadní roh byl mojí osvědčenou jistotou.

Tělocvičnou se ozval potlesk a já jsem pleskla do pěti nastavených dlaní. Usmívala jsem se. Uvědomovala jsem si pocit štěstí a byla jsem spokojená. Luděk mě uznale poplácal po rameni.

„Doufám, že už jsi se z té tvé letargie nadobro vyhrabala. Budeme tě potřebovat ve Starým Lískovci.“

„Kdy?“ zeptala jsem se a náhle mne ovládl starý dobrý nezapomenutelný pocit. Sobotní turnaje mezi brněnskými družstvy miluji. Mám ráda tu dávku adrenalinu, vzrušení, rivality i přátelství. Popraskané párky, studené pivo, horké kafe ve změklém plastovém kelímku a tatranky. Chvíle nadšení i beznaděje. Pocit zodpovědnosti za lajnou při rozhodujícím podání. Pocit viny za špatnou nahrávku. Za zabalený balon do sítě. Radost z toho, když mě soupeři povzbudivě plesknou na znamení toho, že se nic neděje, že o nic nejde. „Přišli jsme si přece zahrát, ne?“ chodila mě vždycky povzbuzovat Aňa, když viděla můj provinilý výraz za opakované chyby.

„Na konci srpna. Bude to velký, organizuje to Ivan a už teď to prožívá. Budou poháry i medaile.“

„Jak to organizuje Ivan, tak to bude i bečka, že?“ tipla jsem si správně.

„O tom nepochybuj,“ usmál se Luděk a protáhl si záda.

„OK. Myslím, že už mě tu zase začnete pravidelně vídat,“ usmála jsem se na něho. Vlastně jsem se usmála smyslu té věty. Ano, chci tu zase každý týden na všechno zapomenout. Pustit z hlavy pracovní problémy i Vojtěcha. Myslet jen na to, jak se opřít do balonu, kam ho umístit, komu nahrát a na koho spoléhat v poli. Nemyslet na nic, jen na hru. Na míč. Prostě dvě hodiny jen hrát. Nechat se strhnout atmosférou, hecovat ostatní i sebe. Vybičovat se k co nejlepšímu výkonu. Stejně tak, jako v životě.

Stejně, a přesto jinak.

„Zdravíme soupeře,“ napomenula mne i Luďka Lucka a káravě se na nás podívala. „Je konec. Řeknete si to v šatně.“ Měla jsem skvělý pocit. Moje dobře umístěné podání rozhodlo o našem vítězství.

Pravou rukou pod sítí jsem poděkovala soupeřům za dobrou hru a odebrala jsem se do šatny. Ovanul mě další závan příjemna. Atmosféra v šatně. Kdo by to byl řekl, že si uvědomím, jak moc mi to chybělo. Známé hlučení jako v úle, zpocené nohy a mokré ponožky, polonahá těla a smích. Vzájemnost. Souznění. Přátelství. Přátelství mezi lidmi, kteří se znají ze šatny, z kurtů a z tělocvičny. Endorfiny. Euforie. Příjemná únava.

„Tak, jak to vidíš, Orlice?“ stoupla si nade mne kapitánka družstva a vyzývavě se na mne svrchu dívala. Rychle jsem si natáhla čisté ponožky a zvedla jsem se z lavičky tak, abychom si byly rovnocenné.

„Myslím, že jsem znovu roztáhla křídla,“ oznámila jsem Ani, kolektivu a sama sobě.

„Tak to ráda slyším,“ vrátila mi úsměv jedna z nejlepších smečařek a zinkasovala mě o stokorunu.

No jasně, co jsem si myslela? V životě není nic zadarmo.

„Domluvím ti od pololetí obnovení členství, ať tě ten Orel nesedře z kůže,“ slíbila mi Aňa a já jsem jen kývla hlavou.

„Orel asi ne,“ podotkla jsem ztlumeným hlasem, jen mezi námi dvěma. „Na to jsou kolem mne jiní adepti.“

„Co manžel?“ pochopila. „Dobrý?“

„Je to náročný špíl,“ použila jsem volejbalovou terminologii. „Je příliš dlouhý a mně už docházejí síly.“

„Držím ti palce,“ usmála se na mne povzbudivě a sehnula se k botaskám. Potom se narovnala a dodala: „Vám oběma.“

„Děkuji,“ usmála jsem se na oplátku a napadlo mě, kdo z nás dvou potřebuje její podporu víc.

*

„Já jsem si tak skvěle zahrála, kdybys viděl, jak mi šlo podání. Měla bych asi nějaké to kilo shodit, síť se mi zdála příliš vysoko, moje blokování stálo za prd,“ skákala ze mě slova se stejnou kadencí jako rozdováděné endorfiny poskakující v mém, po dlouhé době rozpohybovaném, těle. „Představ si, že…“ chtěla jsem vejít do obýváku a frenetický proslov mi ztuhl na rtech. Zarazila jsem se na prahu ve dveřích a zírala jsem na Vojtěcha.

„Co se děje?“ diametrální změna mého hlasu byla evidentní.

Vojtěch se na mne smutně podíval a jen beznadějně rozhodil rukama. „Já to prostě bez tebe nezvládám.“ Jeho tón byl poraženecký, smířený a jakoby definitivní.

Sklonila jsem se k jeho obnaženému tělu a pozorně jsem si prohlédla jeho stomii. Ukazováčkem a prostředníčkem pravé ruky jsem opatrně přejela po jeho kůži v okolí stomie. Potom jsem se s podezřením naklonila k jeho břichu a položila jsem nos na pokožku.

„Ty ses umýval?“ V mém hlase byla znát výčitka.

„Jo.“

„Ale Vojto, víš přece, že nesmíš používat parfémovanou kosmetiku.“

„Zdálo se mi, že mám suchou kůži.“

„Cože? Ty sis to břicho i natřel?“

„Jo.“

„A proč?“

„Protože jsi nebyla doma.“

Bylo mi ho líto. Choval se jako malý kluk. Aby na sebe upoutal pozornost, zvolil variantu sebepoškozování?

Odešla jsem do koupelny a vzala jsem ze skříňky pod umývadlem krabičku plnou nejrůznějšího příslušenství pro výměnu stomického sáčku.

Když jsem se vrátila zpět do pokoje, přiklekla jsem si znovu ke svému muži a speciálním roztokem jsem mu očistila a odmastila okolí vývodu střeva.

„Tu podložku jsi sundávat nemusel,“ konstatovala jsem bez jakýchkoliv emocí jeho počínání a na očištěné místo jsem nanesla ochranný film nezbytný pro aplikaci nové podložky.

„Musel,“ trval umíněně na svém, ale jeho tón byl klidný. „Svědilo mě břicho.“

Usmála jsem se. Pobaveně, povzbudivě, trpělivě. „Aha,“přijala jsem jeho vysvětlení a podívala jsem se mu zpříma do očí.

„Tak dobře,“ rezignoval nakonec. „Chtěl jsem si to tam oholit,“ přiznal kajícně a snažil se o útrpný výraz, který se mu však příliš nedařil. Moje chování vneslo mezi nás jakousi lehkost. S mým příchodem se mu najednou zdálo všechno jednodušší a zvládnutelné.

„A proč ses chtěl oholit zrovna dneska?“

„Proč, proč? Protože jsem to chtěl zvládnout sám.“

*

„Co Vojta?“ zeptala se Lenka, sotva jsme zapadly do cukrárny vyhlášené výbornou, čerstvě praženou kávou.

„Relativně dobré. Po zdravotní stránce je na tom v mezích možností dobře.“

„A po psychické?“

Aniž bych nějak zvlášť chtěla, cítila jsem, jak se mi rty zkroutily do ironického úšklebku. „Je to boj. Ale snaží se, to mu nemůžu upřít. Dokonce trval na tom, že se mám vrátit do tělocvičny.“

„Do tělocvičny?“

„Jo. Začala jsem hrát zase volejbal.“

„Aha.“

Na okamžik jsme se odmlčely, neboť se k nám blížila buclatá červenolící blondýnka s nápojovým lístkem. Lenka gestem ruky poděkovala a lístek odmítla. Automaticky objednala mandlovou kávu a citronový cheesecake. Dvakrát.

„Já nechci,“ ozvala jsem se zavčas a úplně jsem na židličce nadskočila. Stačilo chvíli zaváhat a musela bych se s porcí kalorií poprat osobně.

„Co se děje?“ nechápala kamarádka a tázavě na mne hleděla.

„Linie,“ usmála jsem se provinile.

„Prosím tě,“ dala mi pohrdlivým tónem najevo pochybnosti o mém důvodu odmítnout takovou lahůdku, ale objednávku druhého kousku zrušila. Když se servírka vzdálila, podívala se na mne očima, které prosily konečně o otázku, na kterou celou dobu tolik čekala.

„Tak co doma?“ vyhověla jsem jí.

„Byl to planej poplach,“ prohlásila s bohorovným klidem, ba dokonce s jakýmsi nadhledem, a začala na čtvercovém stolku posunovat malé papírové reklamní poutače z místa na místo. Za chvíli před námi přistály sklenice s napěněnou kávou, která nám oběma příjemně zavoněla. Lenka přivřela požitkářsky oči.

„Jak tomu říkáš?“ zeptala se, aniž by na mne pohlédla.

„Labužnický orgasmus.“

„Jo, aha. Nechápu, že si to nemůžu pořád zapamatovat. Dáš si kousek?“ podávala mi malou vidličku s kouskem dezertu a měla zájem se podělit.

„Ne, díky. Jsem spokojená,“ uklidnila jsem ji a snažila jsem se spokojeně usmívat.

„Já vím, teď,“ odtušila Lenka a začala se rozkošnicky věnovat svému zákusku. Mlčely jsme.

Když o několik minut později kyprá světlovláska uklidila skleničky a dezertní talířek, postavila před nás dvě minerálky a odvlnila se zpět za nevelký bar. Obrátila jsem znovu svoji pozornost k Lence.

„A teď mi vysvětli ten planý poplach,“ zapíchla jsem svůj pohled, který nedovoloval žádné námitky, do jejích očí a nechala jsem si vysvětlit, že se z ní, přímo úměrně s přibývajícími kily, stává žárlivá protivná stíhačka. „A nejhorší je, že si prostě nemůžu pomoct,“ uzavřela svůj monolog Lenka a zarytě sledovala bublinky ve skleničce s minerálkou.

„Tak nejez sladký,“ bylo první, co mě napadlo.

„Jenže já musím. Potřebuji to na nervy. Kdybys měla představu, jak jsem se v posledních dnech trápila…“

„No, to si asi umím představit. S tou tvojí bujnou fantazií to není žádný velký problém. A můžeš mi ještě, prosím tě, vysvětlit, jak jsi přišla na to, že jsi stará a Jáchyma už nepřitahuješ?“

„Jak? Otázka by měla znít spíš kde.“

„Aha. Tak kde?“

„V posteli.“

„Ve vaší?“ potřebovala jsem se ujistit. Lenka na znamení němého přiznání sklopila oči a zírala na svá kolena. Neznatelně, poraženecky, kývla hlavou.

No jo, no. A lepší už to asi nebude, chtěla jsem pragmaticky mentorovat, ale moudře jsem mlčela.

*

Cestou domů jsem si uvědomila, že vlastně nevím, jak to ta Lenka teď vlastně doma má. Vytáhla jsem z kabelky telefon a vytočila jsem její číslo. Kráčejíc po chodníku jsem ji trochu udýchaně pozdravila.

„Jsi teda s tím Jáchymem, nebo ne?“

„Na houpačce.“

„Cože?“

„Na houpačce. Nahoru dolů.“

„Takže jste se nerozešli?“

„Nahoru dolů.“

„A co byl teda ten planý poplach?“

„Řekla jsi to správně. Moje bujná fantazie.“

„A co Jáchym?“

„Dolů.“

„A ty?“

„Chtěla bych zpátky nahoru.“

„Tak hodně štěstí,“ popřála jsem jí, protože jsem se s ní nehodlala pouštět do žádných větších hádanek. Rozloučily jsme se a já jsem si uvědomila, že před měsícem touhle dobou už se stmívalo.

*

Já jsem se s Vojtou seznámila v šestnácti letech a za docela dramatických okolností jsme se spolu prokousali mnohými peripetiemi až ke svatbě. Byli jsme oba dva, jak se říká, mladí, krásní a zdraví a svět nám ležel u nohou. Lásku, kterou nám život přinesl, jsme si uždibovali po kousíčkách vzájemně a vášnivě ze svých rtů. Den, který jsme prožili jeden bez druhého, se nám zdál ztracený. Jeden bez druhého jsme neudělali krok, v noci jsme hleděli z oken svých domovů na měsíc a cítili, jak se tam naše pohledy setkávají. Do okamžiku, než přišel obávaný den D. S tím, že Vojtěch narukuje na dva roky na vojnu jsme počítali, ale přece jen jsme byli náhlou skutečností zaskočeni. Pořád to bylo tak neurčité, zamlžené. Za oparem reality. Pořád se nám to zdálo tak neskutečné. Jako bychom věděli, že na tu vojnu bude muset odejít a přitom jsme byli přesvědčeni, že se z vůle boží stane něco, co mi ho nikdy ani na vteřinu nevezme. Ten den však skutečně přišel. Bez pozvání, bez upozornění, bez varování. Den přišel, vlak přijel, miláček na rok definitivně narukoval a zmizel z mého života v bodě, kde se v dálce setkávají koleje. Brečela jsem tehdy asi čtyři dny a za ty čtyři dny jsem mu napsala osm dopisů. Mokrých od slz, červených od otisků rtů namalovaných rtěnkou, napěchovaných milostnými slovíčky. Vztah chodíme spolu se změnil na dopisujeme si a moje dny se změnily v nudné přežívání a čekání. Tak nudné, že jsem vítala jakékoliv zpestření. Začala jsem chodit s kamarádkami do kina, na víno a na tanečky. Užívala jsem si pozornosti mladých mužů, kteří již měli základní vojenský výcvik za sebou a zdáli se mi tedy mužnější, rozumnější a svébytnější. Jedním takovým byl i Milan. Charismatický nosáč s knírkem pod nosem. S polodlouhými vlasy a dlouhými prsty věčně špinavými od šmíru, oleje a barev. Živil se jako automechanik a cokoliv se mu dostalo do rukou, získalo novou šanci na další existenci. Od polámaného budíku, nehrajícího magnetofonu, rozbitého motocyklu až po náklaďáky, které měl na starost v podniku, jenž se zabýval kovovýrobou, pod jeho rukama znovu ožívaly. Pomalu, ale jistě mi začal imponovat a já jsem k němu začala vzhlížet. Když se potom stalo, že přijel Vojta na svůj první opušťák domů, něco se mezi ním a mnou polámalo. Vojtěch byl vyholený a jeho hlava se mi zdála najednou šišatá. Nemužská, legrační a cizí. Stejně tak cize jsme při shledání po několika měsících hledali i slova, která bychom si vyměnili. Ta psaná, která jsme si posílali v obálkách nám šla nějak snadněji. Měli jsme čas je promýšlet, formovat a skládat do vět tak, abychom si sdělovali průběh okamžiků, které dennodenně prožíváme a sdílíme s jinými, navzájem neznámými lidmi a abychom alespoň dvakrát týdně popsali celé čtyři stránky, jak jsme si kdysi slíbili. Jeho první návštěva rodičů a schůzka se mnou byla nervózní, roztěkaná a plná nevyřčených dojmů. Zvláštností, nezvyklého tápání a hledání. Slov, zapomenutých pocitů a kdesi hluboko schovaných citů. Schovaných někde dole pod všedními dny plných každodennosti a samostatnosti. Jako by se naše společné album během těch několika měsíců rozpadlo na jednotlivé singly a každý z nás si hlídal a opečovával výhradně ty svoje. Kostrbatě a nešikovně jsme se snažili najít znovu společnou melodii, text i souznění, ale dlouhodobé odloučení nás rozladilo a rozhodilo do trojrozměrného nesouladu.

Přesto jsem se po Vojtově odjezdu najednou cítila v Brně opuštěná, rozmrzelá a smutná. Na místo dosavadní rozpačitosti nastoupil stesk a touha po Vojtovi a mne ovládl smutek. Po jeho dotecích a po jeho blízkosti. Všechno bylo nečekaně jakési zpřeházené, zmatené a nepřehledné. Zamotávala jsem se do svých protichůdných pocitů čím dál víc a nabízela se mi jediná útěcha. Jediná útěcha, která mi byla příjemná, milá a přijatelná. Byla blízko, takřka na dosah. Milanova náruč. Laskala mě a dávala mi najevo, že mě chce konejšit, utěšovat a hýčkat. Náhle jsem měla pocit, že mě nikdo celé měsíce nechránil a stávalo se ze mne křehké, zranitelné zvířátko. Aniž bych si uvědomila nebezpečnost konání svého i Milanova, nechávala jsem se objímat čím dál častěji a jak dny běžely, přibylo k těmto příjemným chvilkám i hlazení a líbání.

Bylo jen otázkou času, než si máma všimne, že přestávám své volné chvíle trávit vysedáváním nad dopisy a můj dětský pokojíček zeje každý den do večera prázdnotou.

„Mileno,“ probral mě jednoho večera její výkřik v okamžiku, kdy jsem cítila Milanův jazyk mezi svými zuby a já jsem sebou polekaně cukla. Nechtěně jsem kousla Milana do rtu, ten sykl bolestí a polekaně ode mne odskočil. Do očí se mu během mžiku nahrnuly slzy a on se otočil po hlase. Cosi zahuhlal směrem k mé mámě, pravděpodobně pozdrav, a spěšně odchvátal z dosahu mých zubů, očí i hlasu.

„Co to má znamenat?“ nezapřela v sobě máma učitelku a mně bylo jasné, že večer otázek a odpovědí mne nemine.

„Asi spolu chodíme,“ přemýšlela jsem nahlas o dvacet minut později pod káravým pohledem matky a zpytavým pohledem otce a sama jsem si nebyla svojí formulací tak úplně jistá. Prostě mi s ním bylo jen fajn. Cítila jsem se dobře v jeho náruči, v jeho ústech i v jeho dlaních. Ráda jsem si do jeho rukou všechno schovávala. Studené ruce, červené tváře, prsa bez podprsenky. Líbilo se mu to. Opravdově se z toho radoval a já jsem si to užívala. Byla jsem na to pyšná. Jeho ruce, ty jeho šikovné ruce, které kde čemu vdechovaly nový život, o mne stály. Stály o moje tělo. O moje paže, nohy, prsa i klín. Měla jsem pocit, jako by skutečně v těch jeho šikovných rukou všechno ožívalo. Jako by všechno dostávalo nový rozměr, novou šanci na život, novou chuť pokračovat, fungovat, zkrátka - zase být. I já jsem byla v jeho rukou. Obětí, zajatcem i otrokyní. Byla jsem novým, objevovaným a obdivovaným objektem. Objektem, který v jeho rukách krásněl, okřával a stával se šťastným.

„A co Vojtěch?“ Máminy oči píchaly stejně jako její intonace.

„Nevím. Je na vojně.“ Moje oči byly stejně lhostejné jako můj tón.

„Tak to tedy ne, děvenko,“ začal najednou jančit táta a mě bylo v tu chvíli jasné, že se vidí na místě chudáka vojáčka. Podváděného vojáčka. Diskriminovaného, šikanovaného, týraného vojáčka s vyholenou hlavou pod čepicí, zapařenýma nohama v kanadách, plnou polní na zádech a milostnými dopisy pod polštářem.

„Tohle si okamžitě vyřešíš. Já nebudu svědkem žádného podvádění.“ Táta se dmul jakousi kohoutí nabubřelostí a aby dodal svým slovům větší váhu, bouchl pěstí do stolu. Já i máma jsme nadskočily.

„Nejsi žádným svědkem žádného podvádění,“ oponovala jsem mu srdnatě, ale dušička ve mně byla menší jak v galusce.

„Co přesně znamená, že spolu chodíte?“ Mámin projev nebyl tak hlasitý jako otcův, o to víc v něm však zněla neústupná tvrdost.

„Tak. Prostě chodíme,“ nechápala jsem tolik povyku pro nic. Pamatuji si, že jsem si to uvědomila ještě i pozdě v noci v posteli. Wiliam Shakespeare – Mnoho povyku pro nic. Některé vědomosti nedávno natlučené do hlavy v nekonečných hodinách často nudného vyučování mi v hlavě zůstaly natrvalo.

„Tak dobře. Zeptám se jinak: spíte spolu?“

„Nikdy jsme spolu v posteli nebyli,“ říkala jsem pravdu a snažila jsem se zahnat vzpomínku na první sex s Milanem v jedovnickém lese.

„Miluješ ho?“ pokračovala dál máma a já jsem si vybavila, jak mi bylo, když jsem s ním poprvé prožívala svůj první orgasmus. Kousla jsem se do spodního rtu, aby se z mého obličeje nedalo vyčíst nic zavádějícího a předstírala jsem, že se vážně nad celou situací zamýšlím.

„Nevím,“ kuňkla jsem pod nátlakem po dlouhém přemýšlení stejně nejapně jako nepřipravená školačka před tabulí.

„Tak dáma neví, jestli ho miluje,“ ironizoval otec moji odpověď a já bych po něm nejraději plivla. Jeho sarkasmus v tu chvíli nebyl na místě. Opravdu jsem se ve svých citech ztrácela.

„Je mi s ním krásně.“

„Jak moc krásně?“ starala se máma a já jsem v tu chvíli poprvé měla pocit, že by mě mohla snad i pochopit.

„Prostě krásně.“

„A jak ti bylo s Vojtou?“

„Dobře.“

„Tak se pro jednoho z nich rozhodni,“ řekla nakonec máma a mně se zdálo, že relativně smířlivě.

„Do konce týdne,“ změnil vzápětí vlídné doporučení na striktní příkaz táta a ostentativně odkráčel do obýváku. Máma po mně ještě jednou smýkla pohledem a oddaně cupitala za papínkem.

Ten večer jsem se sprchovala čtyřicet minut. Po přehnané hygieně mě čekala ještě jedna hodina rozjímání. Bezmála šedesát minut otázek a odpovědí. Ryze vlastních.

Jak je sedmnáctileté holce, která se v šestnácti zamiluje do kluka, který jí odejde na celé dva dlouhé roky na vojnu?

Jak je té stejné holce, která potká někoho, koho nemiluje, ale s kým prožije své první fyzické orgasmy?

Jak je možné, že se tohle děje jediné dívce? Mně? A současně? Jak je to možné? Jak z toho ven? Jak žít dál? A s kým? Pro koho?

*

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

BRNO