.

Vydání této knihy finančně podpořili

statutární město Brno,

JUDr. Oktavián Kocián,

JUDr. Petr Kocián,

Ing. Jan Korbička,

Markéta a Josef Riesnerovi,

Pavel Řehoř,

JUDr. Michal Pospíšil,

DINEGO, spol. s r. o.,

MEDICAL MARKETING, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Petr Gratias, 2015

© Fotografie archiv autora, Miloš Gregor, Bohdan Holomíček,

František Kressa, Svatoslav Fiala a přátelé a příznivci brněnské rockové hudby, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-835-1

ISBN mobi 978-80-7462-839-9

.

Záštitu nad vydáním této knihy přijal

primátor statutárního města Brna Ing. Petr Vokřál.

ODPOSLOUCHANÉ DOBOVÉ POSTŘEHY A CITÁTY

„Ten rokenrol, soudruzi, to je ideologická diverze Západu vůči lidově demokratickým státům východní Evropy. Když tomu neučiníme přítrž, rozleze se nám tady jako mor…“

neznámý komunistický funkcionář na veřejné schůzi

v Domečku na Starém Brně

„Bučku, ježišmáriááá, stlum ty decibaly…!“

hospodský Čoupek v Bosonohách okřikuje kapelníka The Madmen

„Eto očeň gromko…“

vedoucí družební výpravy sovětských komsomolců,

registrující nástup Flamenga na koncertě na Stadioně

„Bjútls, Nebjútls, s takovýma vlasatýma syčákamati kamarádit nedovolím…“

plukovník Československé lidové armády se striktně vymezuje

k The Beatles před svým synem

„Člověče, co tady děláte? Vy chcete zpívat, vždyť vy máte nemocný hlas!“

„To je v pořádku, paní profesorko. Ten zpívá aji u mě…“

teoretička hlasového projevu a Gustav Brom při sólové přehrávce

zpěváka Oldřicha Veselého

„Jestlipak víte, soudruhu Morávku, jaké a kolik funkcí má soudruh doktor Peter Colotka…?“

kulturně-politický člen komise při profesionálních přehrávkách,

zkoušející kytaristu Miloše Morávka

„Vy chcete veřejně hrát populární hudbu a nic vám neříká název Ktož jsú boží bojovníci? Řekl bych, že máte hluboké mezery ve vědomostech... Předpokládám, že pro vás bude stejně velká neznámá i pojem Hospodine, pomiluj ny…“

hudební teoretik PhDr. Richard Mayer zkoumající znalosti uchazeče o kapelnický kurz

„Ti chlapci tak pěkně zpívají a hrají, ale proč mají název jako odporní američtí hrdlořezové ve Vietnamu, soudruzi? To je socialisticky nepřípustné!“

Jan Fojtík, hlavní ideolog KSČ, komentující vystoupení Rangers na přelomu šedesátých a sedmdesátých let

„Co čtete, soudruhu?“ „Pes – přítel člověka.“

kulturní ideolog Národního výboru města Prahy, zkoumající při profesionální přehrávce „kulturní úroveň“ Petra Kalandry

„Uvědomělý umělec socialistického státu musí mít i všeobecný politický přehled, soudruhu Koubku. Pak tedy budete zajisté vědět, kdo byl soudruh Chorlogín Čojbalsan…“

kulturně-politický člen komise, při přehrávkách zkoumající „znalosti“ kytaristy Martina Koubka

Tuto knihu věnuji všem hudebníkům, zpěvákům, skladatelům, textařům, zvukařům a bedňákům, ale i mecenášům a fanouškům, kteří už dávno opustili svou pozemskou pouť a odešli do hudebního nebe, kde, jak pevně věřím, se jim podařilo zrealizovat svoje sny, plány, ambice a uměleckou i řemeslnou dovednost, protože za jejich života mezi námi jim to nebylo dopřáno. Čest jejich památce!

Petr Gratias

OBSAH

str. 11

Prolog

str. 15

SYNKOPY 61

aneb Klikatá cesta od Mersey beatu

přes west-coast až k hard rocku

str. 23

VULKÁN

aneb Od Ulrychovy platformy k Sigmundovu pojetí

str. 27

SHAKERS

aneb Mersey beat kytarových mediků v brněnském balení

str. 31

ATLANTIS

aneb „Brněnští Cream“ v ulrychovském melodickém uchopení

str. 37

ROCKY EAGLES

aneb Nejlepší autentický rockandrollový nářez v Brně

str. 43

F.G.B. STELLARS

aneb Bigbítová jednotka, která hrála i v Mahenově divadle

str. 47

BIRDDOGS

aneb Tvárný bigbít podepřený ženskými elementy

str. 51

SPEAKERS

aneb Melodický bigbít s finálním obrazem tragédie

str. 55

MADMEN

aneb Rockoví Šílenci z bosonožsko-troubské líhně

str. 61

PROGRESS ORGANIZATION

aneb Důkladná vokálně-instrumentální rocková psychedelie

str. 65

GREAT MUSIC FACTORY

aneb Továrna progresivních ambicí neukojeného talentu

str. 69

GENERACE Q

aneb Umanutí rockoví dravci proti normalizační mašinerii

str. 75

CH.A.S.A.

aneb Osamělí jazzrockoví pionýři pod Špilberkem

str. 81

PROGRES 2

aneb Artrockoví věrozvěsti republikového formátu

str. 85

KERN

aneb Hardrockoví harcovníci v metalových kulisách

str. 89

DOGMA ART

aneb Hardrockový produkt tuřanské líhně

str. 93

OLDŘICH VESELÝ A SYNKOPY

aneb Velká Morava s artrockovým poselstvím

str. 99

JEŠTĚ JSME SE NEDOHODLI

aneb Nezařaditelní intelektuálové alternativní kultury

str. 103

BRONZ

aneb Záludně šikanovaný projekt, který neobhájil

žánrovou slitinu

str. 107

ODVÁŽNÍ BOBŘÍCI

aneb Zemitý projekt brněnského undergroundu

str. 111

PROJEKT ROCK

aneb Nekomplikované přímočaré hvězdy tanečních zábav

str. 115

KRABAT

aneb Nekompromisní hard rock, který odmítl kolaborovat

s totalitním režimem

str. 119

FUTURUM

aneb Budoucnost rozkročená mezi art rockem a new wave

str. 123

TITANIC

aneb Nepotopitelná loď heavymetalových matadorů

z tuřanské rockové líhně

str. 127

Z KOPCE

aneb Osobitý intelektuální výkřik brněnské alternativy

str. 131

E (ÉČKO)

aneb Výtvarně minimalistická emocionální kreace bez hranic

str. 135

HELMUTOVA STŘÍKAČKA

aneb Kultovní novovlnná recese Husákových dětí

str. 139

DUNAJ

aneb Progresivní alternativní veletok překračující hranice

str. 145

TAXI

aneb Nadějný projekt ambiciózního kytaristy, který se „ucvičil“

str. 149

CHARLIE THE BOMBER

aneb Proletářský blues rock brněnského ražení

Kytarové profily

str. 155

IVO KŘIŽAN

kytarový dobrodruh s improvizačními schopnostmi

str. 156

PAVEL VÁNĚ

bigbítový melodický všeuměl s chlapeckou tváří

str. 158

VLADIMÍR SEVERA

kytarový univerzál napříč žánry s konzervatoří

str. 159

MILOŠ MORÁVEK

přemýšlivý technokratický kytarový Edison

str. 161

LADISLAV BEZDĚK

introvertní kytarový hráč širokého záběru

str. 162

JAN MILLONIG

precizní kytarový talent tragického osudu

str. 164

EMIL KOPŘIVA

málomluvný koncentrovaný kytarový vynálezce

str. 165

MILOŠ MAKOVSKÝ

zádumčivý kytarista bravurních technik hry

str. 167

MICHAL POSPÍŠIL

kytarový intelektuál s manažerskými schopnostmi

str. 168

TOM JEGR

dravý kytarový dělník proletářského blues rocku

str. 171

Řekli o brněnském bigbítu a rocku

str. 189

Epilog

str. 193

Diskografie SP, EP, LP, CD

PROLOG

Hlavní podnět, proč jsem se rozhodl napsat tuto knihu, pramení z okolnosti, že v daném provedení se dosud v podobném zpracování tímto tématem nikdo v knižní podobě nezabýval. Navíc se domnívám, že by pamětníkovi, současníkovi, ale i nejmladší generaci měl zůstat zachován alespoň částečný přehled o tom, co na poli bigbítu a rocku v jihomoravské metropoli vzniklo v průběhu šedesátých, sedmdesátých a osmdesátých let minulého století.

Tato kniha si neklade za úkol vyčerpávajícím způsobem obsáhnout historii bigbítu a rocku v Brně, ale po řadě zvažování jsem napříč styly, žánry a pojetím vybral třicet – podle mého soudu – nejdůležitějších skupin, které si z nejrůznějších důvodů předplatily vstupenku do tohoto zpracování. Samozřejmě jsem se řídil především subjektivním náhledem do tématu a jejich existenci podmiňoval různými aspekty „důležitosti“. Některým kapelám se podařilo během jejich působnosti obhájit profesionální statut, jejich členové získali svobodné povolání a postupem času se tyto skupiny staly součástí tehdejší československé hudební scény. Díky vydaným singlům, později i albům, účastí na festivalech, v menší míře televizní prezentaci a vysíláním v rádiu zůstaly „zvěčněny“ pro okolní svět. Převážná většina z těch ostatních ale upadla téměř v zapomnění, protože jim nebyla dána šance natočit v nahrávacím studiu vlastní hudební záznam, a tak po nich zůstalo jenom pár fotografií, nápisy na plakátech, ale přežily v myslích a vzpomínkách pamětníků jako součást jejich mládí.

Ve druhé polovině padesátých let byl americký rock and roll označován totalitním režimem za nástroj ideologické diverze Západu ve snaze negativně ovlivnit tehdejší mládež. V první polovině této dekády vzbuzovaly negativní vibrace u kovaných stalinistů slova „coca cola“, „žvýkací guma“ a „mandelinka bramborová“, zatímco ve druhé polovině tohoto období to byly „elektrická kytara“, „texasky“ a „rock and roll“. Totalitní režim byl toho mínění, že z USA a později z Velké Británie do české kotliny proniká nebezpečný virus svobodomyšlenkářství, který s výchovou mládeže podle sovětského vzoru nijak nesouzněl, odváděl mladé lidi od budovatelských plánů, vzbuzoval nebezpečný pocit nezávislosti a nabádal k revoltě.

Od počátku šedesátých let se ale situace v kulturní sféře začala přece jenom zvolna liberalizovat a rock and roll, v Československu (zjednodušeně řečeno) originálně pojmenován jako big-beat /bigbít (slovo „rock and roll“ provokovalo československé soudruhy málem stejně jako CIA, FBI, CIC, NATO), a poté i Mersey sound byly vzaty „na milost“ a konečně zahraniční raketový nástup The Beatles a Rolling Stones znamenal silný impulz pro ty, kteří je chtěli v československých podmínkách následovat… Dalším „nebezpečným“ aspektem bigbítu byly u nás zhruba od poloviny této dekády delší vlasy, které se postupně stále prodlužovaly nejenom u aktivních hudebníků, ale i u mládeže, jež obdivovala svoje zahraniční i domácí vzory a logicky je toužila napodobovat. Pamětníci si vzpomenou, že v r. 1966 byl vydán striktní příkaz, který údajně vzešel z rozhodnutí třetího „dělnického“ prezidenta Antonína Novotného, aby byly veřejnou bezpečností zadrženy tzv. máničky a za státní peníze byly ostříhány. Byl to v podstatě první pogrom na mládež, která se odlišovala od sovětského modelu komsomolců, jimž se u nás říkalo svazáci a byli organizováni v ČSM (Československém svazu mládeže). Tato informace bezmála po padesáti letech působí směšně a zcela nepochopitelně, vezmeme-li dnes v úvahu, co se pod pojmem „dlouhé vlasy“ v polovině šedesátých let mínilo… Znamenalo to, že „dlouhovlasá“ část mužské mládeže měla zakázaný, v lepším případě hodně znesnadněný přístup nejen na kontrolované a sledované hudební produkce, ale i vstupy do restaurací a veřejných prostor. V Brně se spíše nežli termín „mánička“ ujal výraz „batles“, což byla zkomolenina slova Beatles. Mírně předjímám, že kolem roku 1968 se počet dlouhovlasých ještě zvyšoval, ale strana a vláda už tehdy měla jiné starosti, než aby rázně čelila této vizuální revoltě části mládeže…

„Antonín Krásný“ (jak byl Antonín Novotný u nás přezdíván) byl sice měřítky padesátých let stalinista, ale také oblíbenec tehdejšího prvního muže v Kremlu, Nikity Sergejeviče Chruščova, kritika stalinských poměrů, a na sovětské poměry „liberál“ – a jeho politické jednání po amnestii, kterou v roce 1960 vyhlásil, společně se změnou názvu ČSSR, nabralo odlišný kurz než jeho předchůdců koncem čtyřicátých let a větší části let padesátých. Od počátku šedesátých let se tak lidem vštěpovalo, že už byl vybudován socialismus a spějeme ke komunismu…

Za vlády Novotného (1957–1968) se u nás v šedesátých letech rozvinula bigbítová éra, která byla v následných dekádách za dalších prezidentů postavena do střídavě proměnlivých rolí trpěného, tolerovaného, netolerovaného a zakazovaného hudebního stylu, který neodpovídal závěrům zasedání kulturní politiky socialistického státu (už nikoliv s lidskou tváří), a tak vzpomínky hudebníků, posluchačů a všech, kteří bigbítem u nás žili na jakékoliv úrovni, mohou být různé. Nejzranitelnější byly pochopitelně amatérské skupiny, ale i kapely s profesionálním statutem na rozdíl od rozbujelé popové scény neměly v mnoha ohledech usnadněnou úlohu a mnohé z nich podstupovaly pravidelné rekvalifikační přehrávky s pocitem, že když se něco někde zadrhne, kapela jednoduše skončí…

Podmínky pro existenci bigbítových kapel na jihu Moravy byly značně znevýhodňovány tím, že až na krátkou výjimku (Discant) neexistovalo v Brně hudební vydavatelství, které by mělo zájem tuto hudbu vydávat na vinylových nosičích, a veškeré dění kolem „bigbítového showbusinessu“ se odehrávalo v Praze.

Tuto skutečnost potvrzuje například okolnost, že i v liberálních šedesátých letech se nepodařilo vydat ani jedné skupině z Brna výběrové, natož ucelené album, třebaže některé kapely si získaly pozornost na

I. československém beatovém festivalu (1967) a II. československém beatovém festivalu (1968), zatímco určité pražské skupiny Olympic (Želva, Supraphon 1968, a Pták rosomák, Supraphon 1969),

The Rebels (Šípková Růženka, Supraphon 1968), The Matadors (The Matadors, Supraphon 1968), Framus Five (Blues In Soul, Supraphon 1969), ale také bratislavské Prúdy (Zvoňte zvonky, Supraphon 1969), George And Beatovens (Kolotoč svět, Panton 1970, Modlitba za lásku, Panton 1970), Blue

Effect (Meditace, Supraphon 1970), bratislavské Collegium Musicum (Collegium Musicum, Supraphon 1970) a konečně ostravské Flamingo (Flamingo, Supraphon 1970) tuto příležitost do konce šedesátých let dostaly.[1]

Jen krůček k tomu měli Hana a Petr Ulrychovi a skupina Atlantis s Orchestrem Gustava Broma, jejichž tehdy nadčasové tematické album „Odyssea“ nemilosrdná cenzura počínající husákovské normalizační hydry v roce 1969 zakázala Supraphonu vydat (!) a album spatřilo světlo světa (po zázračné záchraně v r. 1983) až v edici Trezor v roce 1990.

Samozřejmě to byly i důvody více či méně viditelné – ředitelství Supraphonu a na samém konci šedesátých let i Panton, sídla uměleckých agentur, propagace, redakcí časopisů, koncentrace hudebních kritiků, hudebních divadel… měly své hlavní stany v Praze. To samozřejmě není výraz ušlápnutého brněnského provincialismu, ale konstatování holé skutečnosti, přestože v Brně bylo nahrávací studio Dukla, kde natáčel Orchestr Gustava Broma, orchestr Studio Brno, BROLN a další soubory…

Normalizační nástup nového tvrdého politického kurzu se začal projevovat až na počátku sedmdesátých let, kdy byly vývoji bigbítu, potažmo rocku znesnadňovány podmínky k vlastní existenci nejrůznějšími rafinovanými způsoby, a proto řada skupin z šedesátých let buď zanikla, jiné se přizpůsobily konformní československé pop-music a jen nepatrnému množství se podařilo přežívat.

Odpovědnost Komunistické straně Československa za správný vývoj měli ovšem konkrétní lidé na nejvyšších postech, kovaní stalinisté, kteří fakticky řídili kulturu v dobách normalizace. Jmenovitě Jan Fojtík, v sedmdesátých a osmdesátých letech vůdčí ideolog KSČ, zodpovědný za řízení propagandy, kultury, vědy a sdělovacích prostředků. František Semín, zástupce vedoucího kulturního oddělení ÚV KSČ. Ředitelská normalizační chobotnice: František Hrabal, ředitel koncertní a umělecké agentury Pragokoncert a agent KGB (!), Jan Zelenka, ústřední ředitel Československé televize v letech 1969 až 1989, Bohuslav Chňoupek, ústřední ředitel Československého rozhlasu, pozdější ministr zahraničí ČSSR, a konečně Eduard Švach, který vykonával „cenzorskou“ funkci ředitele II. odboru v Českém úřadu pro tisk a informace, známý jako fanatický prokurátor z pochmurných padesátých let.

Do této „vybrané společnosti“ samozřejmě patří i normalizační ministři kultury Miloslav Brůžek (1969–1973), Milan Klusák (1973–1988) a Milan Kymlička (1988–1989), kteří jako císařové v dobách Říše římské virtuálně obraceli palce vzhůru nebo dolů pro všechna odvětví kultury, jako byly divadlo, film, literatura, výtvarné umění … a hudba všech žánrů.

Na počátku sedmdesátých let se objevila další řízená kampaň s názvem „Máš-li dlouhý vlas, nechoď mezi nás!“. Československá televize na toto téma dokonce vysílala trapné vstupy, v nichž televizní komentátoři (ale třeba i zpěvák Karel Štědrý) svou pozornost upírali na předem vytipované ženy z lidu, netolerantní příslušníky starší generace a „uvědomělé“ sportovce a svazáky, kteří ironickou nebo mentorskou formou vyjadřovali svoje názory na kameru. O tom, že se jednalo o diskriminaci a omezování osobní svobody, neměl nikdo ani potuchy (!?).

Aby toho nebylo málo, v čekárnách ordinací dorostových lékařů byly na nástěnkách vylepeny letáky se sugestivní otázkou „Jaké máš kamarády?“. Jako protipóly proti sobě stály výtvarné motivy, na nichž byl dlouhovlasý model neoholeného mladého člověka s kloboukem na hlavě a s kobercem přes hlavu, s cigaretou a dýmkou, s pokřivenými ústy a nezdravou barvou ve vrásčitých tvářích a s rezignujícím vyhaslým pohledem, který držel v ruce láhev piva nebo tvrdého alkoholu. A na druhé straně nakrátko ostříhaný, zdravím kypící mladík ve spodním tričku s vypracovanou tělesnou schránkou, připravený k rozběhu na startovní dráze atletického závodu, demonstrující svou odhodlanost… Bylo to uboze pokleslé a stupidní a žádný smysl a dopad to na tehdejší mládež stejně nemělo a navíc to bylo předmětem výsměchu zejména těch, pro které byl bigbít a rock jakýmsi životním názorem a postojem…

Ve druhé polovině sedmdesátých let se situace začala přece jenom uvolňovat, a i když nelze mluvit o nějaké nové bigbítové vlně, přesto se některým zablýsklo „na lepší časy“. Samozřejmě všude kolem byla cenzura, kontrola státních kulturních orgánů a teprve ve druhé polovině osmdesátých let bylo možno hovořit o výrazném nástupu bigbítové scény nejrůznějších odnoží…

Na nižších referátech v administrativních funkcích sice seděli všude komunističtí funkcionáři, ale objektivně řečeno, občas se někteří z nich (zejména ti mladší) snažili v těchto nelehkých dobách absolutní kontroly kulturního vývoje nenápadně, v období perestrojky pak odvážněji, prosazovat progresivnější pohledy na kulturu, což pozornějšího posluchače, čtenáře a diváka překvapovalo, ale ve finále to bohužel mnoho neměnilo…

Třicet vytipovaných skupin v této knize působilo nejenom v Brně, ale mnohé z nich rovněž na vesnických zábavách v jeho okolí, a budovaly si svůj „věhlas“ nejrůznější úrovní svých prezentací, limitovaných nedostatkem finančních prostředků, nevýkonných aparatur, podomácku vyráběných zesilovačů, efektů, reprobeden, ozvučovacích zařízení a vlastními muzikantskými schopnostmi. Některé byly zřizovány ČSM (Československý svaz mládeže) – později SSM (Socialistický svaz mládeže), jiné požárnickými a zahrádkářskými organizacemi, JZD, tělovýchovnými jednotami, kluby důchodců, ty „šťastnější“ uměleckou agenturou „Krpoflek“ či Parkem kultury a oddechu, některé napůl nelegálně schované za základní a střední školy či učňovská střediska, nebo večírky a narozeninové oslavy.

Autor neměl v úmyslu vyčerpávajícím způsobem zpřehledňovat jejich existenci, ale víceméně informativně, přesto s řadou zajímavostí přiblížit jejich osudy a zvěčnit je tak na stránkách této knihy.

Jen malé procento z nich přežilo rozptyl tří desetiletí totalitního režimu až do současnosti a jsou dnes většinou živými legendami bigbítového, potažmo rockového žánru. Mnohem větší část z nich už byla semleta koly neúprosného času. Vydejme se jim všem naproti až na počátek šedesátých let a vyvolejme alespoň na chvíli iluzi onoho svobodného ducha z nesvobodných časů a útržkovitě nahlédněme do jejich profilů. Přeji vám příjemné počtení…

Autor

1 Do tohoto seznamu nezahrnuji alba Karla Černocha (Páteční, Supraphon 1968, a Je to jasný, Supraphon 1970), na nichž se skladby natočené společně se skupinou Juventus prolínají s doprovody tanečních orchestrů jeho sólové dráhy), podobně jako album Pavla Nováka (Pavel Novák, Supraphon 1967, a Pavel Novák a Vox, Supraphon 1969), na nichž se prolíná bigbít skupin Synkopa OB Přerov a Vox rovněž s doprovody tanečních orchestrů, které alba obou jmenovaných zpěváků dramaturgie tlačila do standardní taneční pop-music (pozn. aut.).

SYNKOPY 61

aneb Klikatá cesta od Mersey beatu přes west-coast až k hard rocku

Třebaže tahle brněnská skupina má v názvu zavádějící číslovku, která přivádí k roku vzniku, není tento údaj úplně přesný. Skupina se začala formovat už v prosinci 1960 a víc než rok zkoušela, než se poprvé představila neveřejným vystoupením v zrcadlovém sále brněnského hotelu Slovan 25. ledna 1962.

Pro pamětníky brouzdající se v historických souvislostech připomeňme, že Beatles vydali svůj první singl Love Me Do až 5. října 1962!!

Zakládajícími členy byli Petr Směja (kytara) a Dušan Rozbořil, kterého ale na housle záhy nahradil Smějův spolužák Pavel Pokorný. Sestavu doplnili: Jiří Rybář (bicí), Pavel Smílek (klavír), Miloš Orság (akordeon) a Petr Fischer (klarinet). V listopadu 1961 do kapely přichází Jan Čarvaš (kontrabas). V začátcích to byl spíš orchestr reagující na dobové trendy v hudbě. V červnu 1961 odchází Fischer.

Skupina Synkopy 61 se na jaře 1962 zúčastnila STM (Soutěže tvořivosti mládeže), kde zvítězila v městském i krajském kole. V září 1962 odchází Orság.

Od října 1962 začala hrát pravidelně na nedělních tanečních čajích v ZK Vlněna na Gottwaldově ulici (nyní Cejl) a začala si postupně získávat svou posluchačskou základnu.

Důležitý zlom přišel v říjnu 1964, kdy dochází k elektrifikaci kapely (baskytara namísto kontrabasu, dvě elektrické kytary) a rozšíření obsazení o Antonína Smílka (doprovodná kytara) a sourozence Michala a Alici Gärtnerovy (zpěv). Dochází také ke změně zřizovatele na ZK Dopravy a spojů a Synkopy 61 hrají ve známém sále U Kozáků v Žabovřeskách.

Smílek, Čarvaš, Směja, Rybář, Pokorný, Orság – 18. duben 1962

Sezonu 1965/1966 působily Synkopy 61 pouze v kvartetu: Směja, Pokorný, Čarvaš, Rybář, a dochází k výrazné změně stylu: obrat k melodickému bigbítu.

Synkopy 61 hodně přepracovávaly zahraniční skladby, kromě vlastní tvorby. Rybář (studující na textilní průmyslovce) přinesl v březnu 1965 od svého spolužáka Oldřicha Veselého první skladbu Modré oči a od té doby Veselý pravidelně zásoboval skupinu svými písněmi, které Synkopy 61

doaranžovávaly pro vokální vícehlasy a kytarový sound.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

30 Nejzásadnějších kapel

OBSAH

PROLOG

SYNKOPY 61