Seven Letters from Paris

Copyright © Samantha Vérant, 2014

Translation © Sabina Čechová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-838-2

ISBN mobi 978-80-7462-842-9

Pro Jeana-Luka,

mého pohádkového prince, který mi otevřel srdce

a naučil mě, že láska není žádná věda.

Poznámka autorky

Toto je skutečný příběh. Neobsahuje žádné vymyšlené postavy nebo scény, ale změnila jsem jména některých osob v zájmu ochrany jejich soukromí a taky proto, aby mi někdo oknem do ložnice nehodil Molotovův koktejl. Rozhovory nejsou doslovně přepsané, ale zrekonstruované, jak nejlépe to šlo, za pomoci mé sloní paměti — díky bohu nejsou v této knize žádné testy z francouzské gramatiky. Některé události jsem zkrátila nebo úplně vypustila, protože zpomalovaly tok děje, nerozvíjely příběh nebo by čtenáře zahrnovaly nadbytkem informací. Odolala jsem pokušení zapsat se do Guinnessovy knihy rekordů coby autorka nejdelších literárních pamětí v historii a raději jsem se při psaní držela relevantních podrobností a faktů, které mě vedly na mé víc než rok trvající — a pořád pokračující — cestě za hlasem mého srdce. A vás, milí čtenáři, zvu, abyste se ke mně připojili.

Představte si to jako celý dlouhý den a celou dlouhou noc, sladkou a zářivou, a budete žasnout nad tím, jaké máte štěstí. Vždyť kolik lidí může říct, že si v srdci až do smrti nesou takovou vzpomínku?

Dorothy Parkerová: „The Lovely Leave“

Předmluva

Dnes večer vařím srdcem, je to vítězství sebevědomí nad strachem.

I když jsem vždycky byla kulinářská dobrodružka, která od dvanácti let experimentuje s recepty vytrženými ze stránek časopisů Bon Appétit a Gourmet, Jean-Luc a já většinou vaříme toto jídlo spolu — on obsluhuje sporák, já jsem horlivý kuchtík, který krájí a seká petržel, cibulku a česnek. Díky jeho nenásilnému vedení si teď už víc věřím, pokud jde o přípravu francouzských jídel. A trochou horka se nenechám vyhnat ze své vlastní kuchyně.

Konečně přišel čas, abych překonala strach z flambování — bez cizí pomoci.

Zápalka chytne na první škrtnutí, táhne se za ní proužek kouře. O krok ustoupím, natáhnu paži a pevnou rukou přiblížím hořící sirku k pastisu. Vyšlehne plamen a kuchyni prostoupí aroma anýzového likéru. Plameny přejdou v plamínky a já přestanu zadržovat dech. Moje technika ještě ale není bezchybná; k velké radosti mé kočky se jedna buclatá kreveta skutálí na podlahu. Bella se zvedne a skokem se vrhne na svou kořist. Možná nemám jistou ruku, ale mám tady jednoho velice spokojeného malého pantera.

Nastavím minutky, otočím knoflík hořáku na minimum, aby se chuť pastisu ještě trochu víc propojila s krevetami. Jean-Luc už venku prostřel a já vyjdu na zahradu a přidám se k němu. „Víno?“ zeptá se.

Přikývnu a postavím si židli na doslech od kuchyně; kochám se přitom pohledem na manželův krásný profil, pěstěné kotlety a ostře řezanou bradu, on otvírá láhev Cabernet d’Anjou.

Přitahuje mě stejně jako při našem prvním setkání před dvaceti lety.

Zrovna když si chceme přiťuknout, cinknou v kuchyni minutky. Než se stačím pohnout, řekne Jean-Luc: „Nikam nechoď.“ Vyskočí ze židle a vběhne do domu. O pár vteřin později se vrátí a položí mi na talíř lesklou černou papírovou taštičku. Stačím přečíst název klenotnictví: 18k, Montres et Bijoux.

Brada mi klesne. „Ale vždyť jsi mi neměl nic dávat…“

„Chtěl jsem.“ Pokrčí rameny a odfoukne tak, jak to dokážou jen Francouzi.

„Ale ty krevety…“

„Chvilku počkají. Vypnul jsem hořák.“ Přistrčí mi taštičku. „Ouvre-le.“

Nemusí svá slova překládat. Zavrtím hlavou a z růžového balicího papíru vyndám náramek v saténem vyložené krabičce. Uzávěr je malý, ale Jean-Luc ho zvládne otevřít za pár vteřin. Navlékne mi řetízek na zápěstí, na něm se třpytí ametystové

srdíčko a jeho vybroušené plošky odrážejí plamínky svíček. V tom mihotavém světle to vypadá, skoro jako by srdce tepalo. Najednou prožívám okamžik naprosté jasnozřivosti. Pohlédnu na nebe plné hvězd, pak se podívám Jeanu-Lukovi do očí a snažím se popadnout dech. Dokážu jen zašeptat: „Díky.“

Jean-Luc mě bere za ruku. „Sam, ty mi nikdy nemusíš děkovat.“

Ale musím.

Před třemi lety, když jsem odešla z manželství bez lásky, zbankrotovala jsem, živila jsem se venčením psů a přestěhovala jsem se zpátky k rodičům do Jižní Kalifornie, měla jsem pocit, že horší už to být nemůže. Ale potom jsem ve slabé chvilce sedla k počítači a rozhodla jsem se přes internet najít Jeana-Luka a oživit náš desítky let starý neukončený vztah. Dnes slavíme druhé výročí naší svatby.

Toto je příběh o tom, jak jsem restartovala svůj život.

Sedm dopisů

Nevěděla jsem, jak to ztroskotání přežiju.

Celopodnikové propouštění se týkalo i mě, a stala jsem se nezaměstnanou uměleckou ředitelkou v Chicagu. Nové možnosti zaměstnání — ať už na volné noze, nebo jinak — nebyly v dohledu. Velký zlý vlk dluhu na kreditní kartě mi dýchal za krk a odfoukl jakoukoli možnost finanční svobody. Zloba a zášť si vybraly svou daň v našem zpočátku šťastném manželství. Už osm let jsem se dělila o postel v ložnici pro hosty se svým psem Ikem. Nebylo divu, že jsme s mým manželem Chrisem neměli děti, kromě toho našeho chlupatého „náhradního dítěte“.

Blížily se moje čtyřicáté narozeniny a já jsem netušila, kterým směrem se dát, když se zdálo, že všechny cesty vedou přímo ke dnu. A tak jsem se večer šestého května 2009 setkala s jedinou osobou, která by mě, jak jsem alespoň doufala, dokázala navést správným směrem, nebo mě přinejmenším mohla vytáhnout z deprese.

Tracey půl hodiny poslouchala mé stížnosti a skuhrání. Potom se jí na rtech objevil šibalský úsměv. Vzala z baru láhev pinot noir a dolila nám sklenice až po okraj. Než se víno stačilo rozlít, popadla jsem svou sklenku a podezíravě jsem se na ni zadívala. Už víc než pětadvacet let jsme byly nejlepší kamarádky, a tak mi bylo jasné, že má něco za lubem — Tracey je velká intrikánka. „Tak to vyklop.“

„Devatenáct set osmdesát devět. Před dvaceti lety. Paříž.“

A najednou se tón naší konverzace změnil z „ach, já nešťastná“ na „cítím se skvěle“. Ve vzpomínkách jsme se přenesly do minulosti a znovu prožívaly každý báječný okamžik. Vypadaly jsme jako dvě ženy středního věku z té legendární reklamy z osmdesátých let, které nad šálkem kávy vzpomínají na svůj výlet do Paříže. Jedna z nich řekla: „Byla jsem zamilovaná do toho číšníka,“ a obě si se smíchem povzdechly. „Jean-Luc.“

Ale naše pařížské dobrodružství v roce 1989 bylo víc než jen reklama na kávu; bylo to nejúžasnější a nejbláznivější dobrodružství, jaké jsme kdy zažily. La vie en rose, Paříž nás naprosto okouzlila. Nejen její dechberoucí architektura, kultura a umění, ale v jejích ulicích jsme se obě zamilovaly. Ale můj Jean-Luc nebyl číšník; byl to sexy vědec, který se zabýval kosmickým výzkumem a díky tomu mluvil skoro dokonale anglicky. A nesmíme zapomenout ani na Patricka, jeho stejně pohledného kamaráda.

Dodnes jsem vděčná, že jsme se s Tracey nezamilovaly do stejného muže.

Tracey se ke mně naklonila a se zábleskem v očích zašeptala: „Máš ještě jeho dopisy?“

Dobře věděla, že je mám. „Jsou uložené v nějaké bedně. Proč?“

„Protože založíme blog s názvem Nejkrásnější milostné dopisy na světě. Lidi nám budou posílat dopisy a my je porovnáme s těmi jeho a pak je přijmeme, nebo odmítneme. On nastaví laťku.“

Zaujalo mě to, byla by to trocha rozptýlení v mém zpackaném životě.

Dopily jsme láhev vína a probraly jsme různé možnosti týkající se blogu. Souhlasila jsem, že se nad tím pořádně zamyslím, ale nesdílela jsem zcela Traceyino nadšení. Umístěním Jean-Lukových dopisů na internet a jejich porovnáváním s ostatními bych snížila jejich cenu. Nebyla jsem s tím mužem ve spojení dvacet let. Co kdyby na náš „milostný blog“ náhodou narazil a poznal svoje slova? Nebylo by to trochu ponižující? A rozhodně jsem neměla v úmyslu ponížit sebe. Potřebovala jsem najít ty dopisy, pořádně si je pročíst a rozhodnout se. Bylo po půlnoci a byla jsem úplně hotová. Tracey to nejspíš uhodla z toho, jak jsem poklepávala prsty na skleničku.

„Chceš odvézt domů?“ zeptala se.

„Ne, procházka mi jen prospěje.“

„Jak chceš…“

„Fakt, je mi fajn.“

„Přemýšlej o tom blogu, Sam.“ Tracey dopila svou sklenku, pevně mě objala a pak protančila restaurací a prozpěvovala si: „Blog je báječná věc. Jó blog, bejby. Čáááu.“

Nechala jsem svou nejlepší kamarádku, aby parodovala naši oblíbenou skupinu. Chtěla mě rozesmát. Ne úplně jistým krokem jsem vyšla z restaurace a spěchala jsem domů pevně rozhodnutá, že nalezení Jean-Lukových dopisů je priorita numero uno.

Pustila jsem se do toho s velkým odhodláním. Skoro jsem přišla o život při vytahování první bedny z komory. Spadla na zem s hlasitým žuchnutím a těsně minula mou hlavu. Naštěstí byl manžel na služební cestě, a tak rámus nevyrušil nikoho kromě sousedů pod námi a mého psa. Ten se zvědavě přišoural do předsíně a dýchal mi za krk. Nevadí. Jednou rukou jsem mu hladila sametové uši a druhou jsem otevřela bednu. Alba s fotkami. Modelkovské fotky z dětství. Náhodné vzpomínky na minulost.

O šest beden později jsem pořád ještě nic nenašla a při pohledu na krabice poházené po zemi jsem se to chystala vzdát. Sedm. To je přesně počet dopisů, které jsem od Jeana-Luka dostala. Musí to být nějaké znamení.

Ale byla jsem si jistá, že mě čeká zklamání.

Na první pohled nevypadala sedmá bedna moc slibně — byla plná spisů, daňových přiznání a starých stvrzenek. Ale pak jsem zadržela dech, odstranila jsem pár pořadačů a aleluja, moje pátrání bylo korunováno úspěchem ve formě bleděmodré plastové složky plné starých dopisů. Opatrně jsem vyndala Jean-Lukovy dopisy a zblízka jsem si je prohlížela. Byly tak zachovalé, jako by byly napsány teprve včera, i když od doby jejich vzniku už uplynula spousta včerejšků. Všechny dopisy byly napsány na krásném krémovém ručním papíře černým inkoustem. Ve srovnání s mým škrabopisem byl Jean-Lukův rukopis poetický, přímo umělecký. Poskládala jsem dopisy ve správném pořadí, uvelebila jsem se na gauči a dala jsem se do čtení:

Dopis číslo jedna

Paříž, 28. července 1989

Má sladká Samantho,

opravdu nevím, jak začít tento první dopis, ne proto, že bych neměl co říct, ale spíš proto, že bych chtěl na tyto stránky napsat tolik věcí a nevím, čím mám začít. Nemám po ruce žádný slovník, abych mohl psát dokonalou shakespearovskou angličtinou, tak omluv chyby, jichž jsem se dopustil a určitě ještě dopustím.

Prosím, nemysli si, že je pro mě jednoduché vyjádřit své city v dopise, ale když člověku pro někoho bije srdce, myslím, že je lepší to neskrývat. Možná si pomyslíš, že své pocity dávám najevo moc rychle. Možná by si to pomyslela spousta lidí, ale mně je jedno, jak žijí jiní, protože dělám to, co je potřeba, abych ti ukázal, jaký jsem. Nikdo před tebou nedokázal v tak krátké době otevřít mé srdce, ale s tebou se všechny moje zábrany roztříštily na tisíc kusů.

Sam, vím, že pro nás bude obtížné udržet si silný vztah, ale v životě jsem se naučil, že „kdo chce, ten může“, a věřím tomu. Našel jsem v tobě laskavou dívku s tolika vlastnostmi, které dokážou muže učinit šťastným. Líbí se mi, jak jsi zábavná, bláznivá, nadšená uměním, ale nejvíc se mi líbí, když tě mám vedle sebe. Chybí mi tvůj hlas. Pořád mi v hlavě zní jako zpěv šťastného ptáčka. Rozzářila jsi mi v hlavě tisíc sluncí… jako víla. Děkuji ti za čas, který jsme strávili spolu, naplněný něhou a radostí.

Bylo by to neštěstí, kdyby vášeň mezi námi skončila. A já jsem člověk, který bez vášně nedokáže žít. Je to podstata mého bytí, to nejlepší, co dokážeme. Cítil jsem to ten večer v restauraci — nevyslovené spojení. Musel jsem ti to sdělit, jinak bych zklamal sám sebe, kdybych neznal výsledek. Kvůli té vášni se budu snažit, abych ji zachránil. Opravdu s tebou chci prožít něco výjimečného.

Když z nádraží odjížděl tvůj vlak, nezeptal jsem se tě, kde budete v Nice bydlet. Byl jsem blázen — blázen do tebe, samozřejmě. Mohl jsem se k vám na víkend připojit. Měl jsem hlavu v oblacích a dnes, celý den, jsem na sebe byl naštvaný, že jsem byl tak hloupý. Řekla jsi mi, abych jel s vámi, ale já jsem nepomyslel na víkend. To bych pro tebe určitě udělal, Sam.

Opravdu bych si přál, aby náš příběh byl skvělý — zároveň romantický (ano!) a erotický (hmmm!). Chtěl jsem ti dát tolik potěšení/rozkoše, abys na mě nikdy nezapomněla, a jsem trochu frustrovaný, že jsem to neudělal. Ale pořád jsi pro mě krásná dívka, na které mi hodně záleží. Máme toho tolik společného — intelektuálně i fyzicky —, a přitom je tak těžké najít obojí u jediné osoby. Když už ji potkáš, nechceš ji nechat odejít. Opravdu chci být s tebou, i když je to komplikované. Musíme spolu jít dál — ruku v ruce, srdce se srdcem, tělo na těle.

Nedokážu tenhle dopis dokončit. Je to bláznivé. Já jsem taky blázen!

Jean-Lukova slova byla jako afrodiziakum, potrava pro člověka hladovějícího po lásce. Číst je bylo lepší než se ládovat čokoládou a já jsem je nenasytně hltala, každá stránka mi připadala krásnější, poetičtější a romantičtější než předchozí. Jeho slova byla vytříbená, plná vášně a slibů. Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce. Rozhodně jsem potřebovala takhle nastartovat.

Obdivovala jsem jeho odvahu. Nikdy jsem nebyla typ člověka, který vyjadřuje své city. Ne jako on. A bože, co bych za to v téhle chvíli dala, kdybych měla v životě třeba jen trošičku vášně. Ale seděla jsem doma na gauči a ptala se sama sebe, co se stalo a kdy to s mými životními sny začalo jít z kopce. Neměla jsem nic — jen dluhy a mrtvé manželství, provinilost a strach. Kde je moje všechno? Držela jsem v ruce Jean-Lukovy dopisy.

Pokud jde o Traceyin nápad použít tyto dopisy jako nějaký milostný barometr, dalo by se říct, že mu narostla křídla a vyletěl oknem. Zmocnily se mě intenzivní pocity viny a lítosti. V roce 1989 mi Jean-Luc napsal sedm nádherných dopisů ve snaze udržet jiskru, která mezi námi přeskočila.

A já jsem mu nikdy neodepsala.

Ani slovo.

Pas un mot.

Duchové minulosti

Panebože, co jsem to byla za pitomce. Jean-Lukovy dopisy prošpikované vášní mě hřály u srdce ještě po dvaceti letech. Tak proč jsem mu tehdy neodepsala? Musela jsem to zjistit. Představovala jsem si, že když prozkoumám svoji minulost, možná dokážu poznat budoucnost — protože jsem nechtěla prožít zbytek života v manželství bez vášně nebo se stát zapšklou studenou starou pannou. Pokud byl někdy vhodný čas na to, abych úplně změnila svůj život, bylo to teď.

Odsunula jsem Jean-Lukovy dopisy stranou, vyskočila jsem a rozsvítila jsem všechna světla v bytě. Ike zvedl s podrážděným výrazem svou velkou hlavu. Moje chlupaté dítě s šedivějícím čenichem se pomalu protáhlo a slezlo z pohovky. Hodilo po mně ještě jedním významným pohledem a odťapkalo do předsíně. Pak se ozvalo zavrzání, jak vyskočil na postel v pokoji pro hosty — na naši postel od té doby, co jsem se vystěhovala z pokoje, ve kterém jsem spávala s Chrisem.

Seděla jsem na gauči a v hlavě se mi rojily myšlenky: proč by si vdaná žena schovávala tolik dopisů, které pro ni údajně nic neznamenaly? Opravdu mi tolik záleželo na tom, co si o mně myslí opačné pohlaví? Potřebovala jsem si uchovat důkaz, že mě měl někdo rád? Jakoby v odpověď na tuto otázku spadla na zem pohlednice. Zvedla jsem ji. Ruce se mi roztřásly znechucením a zklamáním. Byla od mého biologického otce, Chucka.

Bláznivý chlápek s modrýma očima a tmavými kudrnatými vlasy stojí před legračním obrovským dortem pod nápisem Happy Birthday a u hlavy si drží pistoli. Kolem něho u stolu sedí hosté v přehnaných posmrtných pózách s vyplazenými jazyky a vyvrácenýma očima. Na pohlednici napsal Chuck banální pozdrav zakončený slovy „Tohle je přání k narozeninám, které jsem pro tebe vyrobil. S láskou.“

Zaručeně to bylo lepší než pohlednice, kterou mi poslal o pár let později a na které byla žena v baloňáku, pod nímž měla jen krajkové prádlo; text pod obrázkem říkal „Zahraj si s tím znovu, Same“.

Zasunula jsem obě pohlednice do složky až úplně dolů a přemýšlela jsem, jestli je nemám vyhodit. Abych řekla pravdu, nebyla jsem si teď jistá ničím.

Můj manžel mě vždycky obviňoval, že kvůli Chuckovi (já jsem mu říkala „Mother Chucker“) trpím „syndromem opuštěného dítěte“. Stačí, když řeknu, že jsem ke svému biologickému otci vždycky cítila silný odpor. Ale to by cítil každý příčetný člověk. Po roce a půl manželství opustil mou matku a mě kvůli jiné ženě. Ukradl auto. Odjel směrem k zapadajícímu kalifornskému slunci. Nechal dveře našeho bytu otevřené, takže nám utekly kočky. Dokonce nenechal ani vzkaz. Mně bylo šest měsíců, měla jsem žloutenku a průjem. Mé matce bylo jednadvacet a strachovala se o svoji budoucnost. A ještě ke všemu nás odepsala i Chuckova rodina a ukončila veškerou korespondenci.

Ale život mé matky a můj šel dál — a byl mnohem lepší. Když mi bylo šest, vzala si Tonyho, muže, kterého hrdě nazývám svým tátou. Jako předčasně vyspělé pětileté dítě jsem zřejmě sehrála malou roli v jeho rozhodnutí se s matkou oženit, když jsem se na něho podívala vykulenýma modrýma očima a zeptala jsem se: „Budeš můj tatínek?“ Moje matka tu otázku nepoložila. Udělala jsem to sama — holčička, která chtěla uzavřít svůj rodinný kruh.

Tony můj návrh přijal a o rok později se s mámou oženil. Na jejich svatbě jsem měla natočené vlasy po vzoru Shirley Templeové. Náš život byl skvělý, ne, přímo fantastický, přinejmenším pro mě. Chuck nebyl nikde poblíž, aby mohl zamítnout soudní rozhodnutí, a když mi bylo deset, můj táta mě formálně adoptoval.

Dva měsíce po mé adopci porodila matka mou sestřičku Jessiku. Díky knize Jak jsem přišla na svět jsem toho už o životě věděla dost a věcně jsem prohlásila: „Táta ji bude mít radši než mě. Ona je jeho opravdové miminko. Já ne.“

A pak jsem se rozplakala.

Táta s mámou se ke mně posadili a vysvětlili mi, že i když mě táta přímo nezplodil (kýchnutím, jak popisovala knížka), neznamená to, že bych nebyla jeho skutečná dcera. Láska nepřichází jen skrze DNA. Sice jsem pořád ještě žárlila na to, kolik pozornosti miminku věnují, ale na nějakou dobu byl problém vyřešen. Zapomněla jsem na adopci a na své staré příjmení. Byla jsem Plattová a byla jsem na to hrdá.

Až do dne, který mi připomněl, že jsem se jako Plattová rozhodně nenarodila.

Což mě přivádí zpátky k Chuckovi.

Poprvé se mnou tenhle povalečský rádoby táta navázal kontakt, když mi bylo dvanáct — přesně v době, kdy jsem bojovala s pubertou a měla jsem pocit, že nikam nezapadám. Jako kdyby už tak nebyl život dost složitý. Jeho přání seznámit se se mnou samozřejmě mou matku rozčililo, ale dala mi na vybranou, jestli s ním chci mluvit, nebo ne. Byla jsem zvědavá na své kořeny a doufala jsem, že dostanu odpovědi na některé otázky. Jako třeba „proč“? Proč opustil mou krásnou maminku? A mě? Ale byla jsem moc nervózní na to, abych se zeptala.

Brzy po prvním telefonátu dorazily dárky — červený semišový kabát od Sakse a diamantové náušnice. Jako kdyby to mohlo vynahradit skutečnost, že nikdy neplatil výživné. V osmé třídě jsem jednu náušnici ztratila. Závistivá spolužačka mi zničila kabát, počmárala ho na zádech modrým fixem a nedalo se to vyčistit.

Po tomto úvodním kontaktu jsem Chuckovi poslala pár svých fotografií. Oplátkou mi poslal svou fotku, jak v plavkách s leopardím potiskem jede na kolečkových bruslích po molu v Santa Monice. A pak, stejně rychle, jako vbruslil do mého života, zase odbruslil pryč, což je důkaz, že leopardům se prostě nedá věřit — zejména ne těm, kteří nosí plavky.

Uplynula spousta let, než mi Chuck znovu zavolal. Nějak se mu podařilo vystopovat mě na Syrakuskou univerzitu léto předtím, než se moje rodina přestěhovala kvůli tátově práci do Londýna, a zeptal se mě, jestli něco nepotřebuji. Ano, odpověděla jsem. Pověděla jsem mu o svých plánech procestovat Evropu a o tom, že budu celé léto pracovat jako servírka, abych si na ten výlet vydělala. Zeptala jsem se ho, jestli by mi nepřispěl dvěma sty dolary na cestovní výlohy.

„To není problém,“ řekl. „Posílám ti šek.“

Celé týdny jsem číhala na příchod pošťáka a pokaždé to dopadlo stejně. Pošťák sledoval, jak se mé očekávání mění v bolestné zklamání. Přešlápl z nohy na nohu. Snažila jsem se z jeho tváře vyčíst odpověď. Jeho hlas zněl vždycky tak omluvně, jako by byla jeho chyba, že přináší špatné zprávy. Šek nikdy nedorazil a Chuck znovu zmizel z mého života.

Přísahala jsem si, že ho odepíšu.

Ale neudělala jsem to.

Jelikož jsem optimistka, nebo jsem možná ten typ, co se vrátí pro další dávku bolesti a potrestání, dala jsem Chuckovi ještě jednu šanci, když jsme se s rodinou přistěhovali z Londýna do Newport Beach. Bez ohledu na to, co jsem k němu cítila, nedokázala jsem ovládnout svou zvědavost. Chuck od nás bydlel jen hodinu cesty. Vypadalo to, že nadešel správný čas. Bylo mi jednadvacet, byla jsem teoreticky dospělá a něco mě nutilo setkat se s tím mužem tváří v tvář. Tak jsem udělala to, co by udělala každá americká dívka. Zavolala jsem mu.

Kupodivu zvedl telefon. Zeptala jsem se ho, jestli by se mnou šel na oběd. Přijal mé pozvání a dohodli jsme si sraz v jedné módní restauraci. Přiměla jsem matku, aby to držela v tajnosti, protože jsem nechtěla rozrušit svého otce, muže, který mě vychoval. Bylo to tajné setkání. Příští den jsem jela dvě hodiny po pekelné silnici 450, pak po desítce a po Pacifické dálnici. Byla jsem nervózní z toho, že se setkám s mužem, který je napůl zodpovědný za mé zplození. K mému překvapení stál před restaurací. Nevykašlal se na to.

U oběda mluvil a mluvil — většinou o sobě — a já jsem ho zatím sledovala jako nějakou bizarní atrakci v obludáriu a snažila jsem se vypozorovat, jestli máme něco společného. Stejně jako já měl modré oči, ale tmavší, bez příměsi zelené a bez zlatých skvrn kolem panenek. Měl tmavé vlasy, kudrnaté, skoro černé, a i jeho pleť byla tmavší. Ale nejhorší na něm byl jeho úsměv. Z radosti v jeho očích se mi dělalo špatně. Kdo je ten člověk, který sedí proti mně u stolu?

A pak udělal Chuck něco nepředstavitelného. Tahal mě po celé restauraci a představoval mě lidem jako svoji dceru. Polkla jsem hořkou slinu a zdálo se mi, že se každou chvíli pozvracím. Ten chlap byl pro mě úplný cizinec. Po odchodu z restaurace už jsem s ním nikdy nemluvila.

Dostala jsem svou odpověď. Netušila jsem, jak Chuck ovlivní spoustu špatných rozhodnutí, která v budoucnosti udělám ohledně opačného pohlaví. Vytvořila jsem si vzorec: šla jsem po mužích, kteří mě nechtěli, zavrhovala jsem ty, kteří mě chtěli. Pokud jsem se někomu líbila, muselo s ním být něco v nepořádku. Konec konců mě můj biologický otec nechal na holičkách.

Sejde z očí, sejde z mysli. Než mi pařížská romance s Jeanem-Lukem stačila zlomit srdce, vrátila jsem se ke studiu na Syrakuské univerzitě a už jsem o sobě nedala vědět. Neodepsala jsem Jeanu-Lukovi, protože se mi líbil. Což bylo podle mě naprosto logické — žádné riziko, žádné zklamání. Místo toho, abych to riskla, vyhnula jsem se jakékoli intimitě.

Teď, po dvaceti letech, jsem doufala, že ještě není pozdě ten koloběh zastavit. Měla jsem takový strach se zamilovat, že jsem to vlastně nikdy neudělala.

Protože jsem neměla co ztratit, rozhodla jsem se.

Omluvím se Jeanu-Lukovi.

Dopis číslo dvě

Paříž, 30. července 1989

Má paní, sladká Samantho,

tvé francouzské vzpomínky tě velice postrádají. Všechno ve mně tě postrádá. Tolik s tebou chci trávit čas, snad nás tento dopis spojí dohromady. Stojím před tímto papírem, jako bych stál před tebou — mluvím na tebe, ale bohužel se tě nemůžu dotknout ani tě políbit. Pokaždé, když odcházím z bytu, říkám si, jestli mi nevoláš z Nice a já se nemůžu dostat k telefonu. Je to dost nepříjemný pocit.

Kdybys tady zůstala, na pár dní, mohl bych ti ukázat nádherné francouzské zámky a Normandii — památku na tvé krajany, kteří před čtyřiceti pěti lety přijeli, aby je zabili na plážích. Byl bych ti rád ukázal Paříž a Francii francouzskýma očima, abys pochopila náš způsob života. Chci, abys skrze Francii poznala mě. Život každého Francouze je pevně spjatý s historií jeho národa.

Sam, cítím se jako kluk, který píše své první dívce. V životě jsem poznal hodně dívek, ale málo z nich jsem si opravdu oblíbil, nebo dokonce zamiloval. Nemysli si, že mám (jak říkáme ve Francii) „srdce z cukru“ — že se zamiluji do každé, kterou potkám. To opravdu není můj způsob života. Ale je tak skvělé, když ti na někom záleží, když sdílíte myšlenky, když žiješ pro toho druhého. Život je úžasný.

Někdy nám zvláštní věci změní život silou hurikánu. Nevíš jak nebo proč, ale stane se to. Rád píšu, když cítím, jak mi při každém slově buší srdce.

Jsem chlapec od moře, zahřívaný sluncem v Provence, ale tvoje teplo je silnější a vaří se mi z něho krev v každé části těla. Můj mozek, obvykle chladný, je tak rozpálený, že ho nepoznávám. Jsi čarodějka, která utekla ze Salemu, že?

Samantho, věř mi, myslel jsem vážně, když jsem ti řekl, že se s tebou cítím moc dobře, milovaný ve tvé náruči. Tvoje něžnost ke mně mi ukázala, že jsme v souladu.

Naše dobrodružství není o setkání turistky s cizincem v cizím městě. To nebyl můj cíl. Ty jsi Sam, kterou mám rád. Doufám, že sdílíš moje pocity. Chci se ztratit ve tvých modrých očích na hodně, hodně dlouho.

Avec amour et désir.

Jean-Luc

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Sedm dopisů

Duchové minulosti