Gabrielle Bernátová

Nevyspytateľná mrcha

Ukážka z elektronickej knihy

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Gabrielle Bernátová, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover & Layout © Marenčin Media, 2014

Jazyková úprava Sylvia Sachs

451. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-433-2 (brož.)

ISBN 978-80-8114-434-9 (ePub)

1.

„Stačí okamih a stáva sa z vás bábka pohltená nenávisťou a sebaľútosťou. Pocitom bezbrannosti a zúfalstva sa jednoducho nedokážete vyhnúť. V okamihu žijete vo svete, ktorý vám je neznámy. Srdce prestáva biť a duša neodpovedá. Viete, že ste zlyhali a začínate sa z hĺbky duše nenávidieť. A potom, v jednej chvíli, vám osud privedie do cesty osobu, ktorej elektrický výboj núti srdce žiť a dušu kriesi z útrob vášho ja. Viete, že dostávate druhú šancu.“

Uteká, bosá, v roztrhaných šatách. Pod rúškom hlbokej noci sa snaží nájsť bezpečnú cestu k svojmu cieľu, nevie, akým smerom sa má vydať, aby ju nechytili. Prší, fúka chladný jesenný vietor a ona sa snaží ako-tak zohriať, rýchlymi pohybmi rúk po ramenách. Dokonca aj to málo oblečenia, ktoré na sebe má, je premočené. Nenachádza iné východisko, než sa niekde skryť. Pozerá na papierik v ruke. Hustý dážď kompletne rozmazal čo i len náznak adresy, ktorá na ňom bola napísaná. No aj napriek tomu jej niečo vraví, že sa konečne nachádza tam, kam ju poslal.

Pretiera si oči a zahľadí sa na bytovku rovno oproti nej, vidí vchod do podzemných garáží, ku ktorému patrí aj dlhý prístrešok. Pod ním sa môže uchrániť pred dažďom. Rýchlo prebieha cez cestu, skrývajúc sa náhodným či cieleným pohľadom. Aspoň na malú chvíľku si chce oddýchnuť. Svoje unavené a vyčerpané telo zosúva na síce chladnú, no suchú zem. Opierajúc sa o stenu kúsok od železnej automatickej brány skláňa hlavu ku skrčeným nohám. Trasie sa od zimy a bolesti, začína jej škŕkať v žalúdku, do očí sa jej znova tlačia slzy.

„Všetko najlepšie k narodeninám,“ vraví si pre seba a neubráni sa tichému, zato srdcervúcemu plaču. Dnes má osemnásť a musí zažívať takéto peklo, keby bola s ockom, oslavovala by a radovala sa z jeho darčekov, namiesto toho len o vlások uniká smrti.

Vyčerpaná zatvára oči a zaspáva, i tak ju šľahajú blesky každú chvíľu prebúdzajú. Našťastie sedí na mieste, kde je chránená pred nepriazňou počasia. Na október je predsa len väčšia zima, než by očakávala. Pri ohlušujúcom zvuku hromu sa preberá úplne. Zrazu sa otvára automatická brána, ku garáži prichádza auto. Rýchlo sa stavia na nohy a vyplašene pozerá do svetiel sedanu, ktorý prudko brzdí. Až teraz si plne uvedomuje, že ju mohli zraziť.

Z auta vychádza hnedovlasá tridsiatnička oblečená v dlhom tmavom kabáte, so zlovestným výrazom. Približujúc sa k nej rýchlym krokom si premeriava jej zmáčané a doráňané telo.

„Zmizni! Skoro som ťa sprešovala, si normálna?“

„Ja... ja sa o... o... Prepáčte,“ hovorí s plačom.

Žena sa na ňu poriadne zahľadí, všíma si dotrhané veci a krv. Pohľad na také zúbožené dievča sa jej vôbec nepáči.

„Hej, si v poriadku? Počkaj ma tu!“ rozkazuje a odchádza zaparkovať auto. Len čo z neho vychádza, počuje hlasy.

„Hľadajte ju! Musíme ju dovléct naspak, inak máme prúser jak hovado! Jak sa jej vóbec podarilo zdrhnút?“

Slová jedného z mužov ženu zaujali natoľko, že sa rozhoduje ísť na miesto, kde dievča stálo, ale nenachádza ho tam. Všíma si ho skrčené v kríkoch, hneď pri bytovke. Prichádza k nemu a rukou naznačuje smer úkrytu v garáži.

„Pšš. Tam ťa neuvidia,“ rýchlo cez ňu prehadzuje kabát. Dievča zbieha dole, ale ešte predtým sa pozrie na ženu, ktorá mu pomáha. V duchu si vydýchne. Neklamal.

„Hej, nevidzela si tu takú mladú... pipku?!“ kričí jeden z mužov, no len čo zistí, s kým má tu česť, zaráža sa.

„Čo? Akú pipku? Zas sa pokazila brána! Porazí ma z toho,“ robí sa, že ťuká do diaľkového ovládača.

„Jáj, nevedzel som, že si to ty. Prepáč, hladáme takú malú babenku, je to kamarátova dcéra a zdrhla, lebo jej zakázal frajíra,“ klame až sa mu z huby práši.

„Nikto tu nie je, teraz som prišla, skúste na školskom ihrisku, tam chodia decká húliť,“ tvári sa nezúčastnene, ale nebadane kontroluje situáciu okolo.

„Díkes, Lea, máš to u nás.“

Volá svojich kumpánov a spolu s nimi odchádza preč. Keď majiteľka sedanu vidí, že ju nikto nesleduje, zažína svetlo a zatvára bránu. Kým prichádza dole, dievča sa ledva drží na nohách.

„Som zvedavá, čo si vyviedla, keď si dovolia klamať ešte aj mne...“

Podopiera ju, našťastie nie je natoľko ťažká, aby jej nevládala pomôcť prejsť do postele. V byte je teplo, trochu neporiadok, ale keďže nečakaná návšteva je v zúfalom stave, tak ju to zrejme netrápi.

„Prepáč,“ rozpráva dievča v polospánku.

„Dokážeš sa vyzliecť?“ pýta sa arogantne.

Dievča prikývne. Roztrasená a premrznutá sa snaží povyzliekať, ale jej telo je čím ďalej, tým menej schopné pohybu.

Keď sa Lea otáča, všíma si nekoordinované pohyby aj neprítomný pohľad v očiach návštevníčky. Prestáva sa hýbať a padá.

Rýchlo k nej priskakuje, stíha ju zachytiť skôr, ako narazí hlavou o podlahu. Kontroluje, či dýcha, našťastie len odpadla od vyčerpania. Necháva ju ležať na zemi, zatiaľ čo odchádza do kúpeľne po uteráky a nožnice. Opatrne jej rozstriháva oblečenie. Všíma si modriny, krv, dokonca aj škrabance, ktoré po tele má.

Suchú, oblečenú aspoň v bavlnenom tričku ju s námahou dáva do postele.

Tvár stvorenia pred ňou je strhaná. Vidieť, že nič pekné za posledných pár dní neprežila. Mračí sa. Prechádza do obývačky a vyťahuje mobil.

„Edo! Prečo mám pocit, že ten fafrnok pri mne neskončil náhodou?!“ znechutenie a hnev v jej hlase sú priam hmatateľné.

„Takže ťa našla. Ako vieš, že som to bol ja?“

„Kto iný, ako tvoj foter by ju dal hľadať tými idiotmi, čo ani nevedia, ako sa majú ku mne správať?“ kladie dôraz na tvrdý prízvuk.

„Prečo mám ten pocit, že je uložená v tvojej posteli? Ešte mi raz poďakuješ, že som jej pomohol.“

„Zaujímavé, že musela zaparkovať rovno pred mojou bránou.“

Prehrabne si nervózne vlasy a snaží sa vyrovnať so situáciou, ktorá nastala.

„Postaraj sa o ňu, prosím ťa! Tatko sa nesmie dozvedieť, že som ju pustil, ona má fakt problém. Potrebuje pomoc, okrem toho zapadá do tvojich plánov. Ver mi. Zvládneš to. Pre Luciu.“

„Takže má niečo spoločné s tým, čo sa stalo?!“ od nervov gniavi mobil v ruke.

„Dá sa to tak povedať.“ Nič viac nepovie a skladá.

Lea od hnevu šmarí mobil na gauč.

„Tomu sa hovorí vydieranie, ale nemôžem ju vyhodiť na ulicu. Namieste by tam skapala! Pff, to bude ešte dobrá otrava,“ hodnotí svoju situáciu. Otvorí dvere do spálne a dlhú chvíľu pozerá na svoj potenciálne dlhodobý problém.

„Rok. Celý rok sa vyhýbam akémukoľvek kontaktu s deckami, ale on mi ju predhodí, ako keby som bola nejaká zasraná pestúnka,“ vzdychne si.

Pre istotu sa ukladá do postele vedľa nej. Predtým, než zaspáva, jej kontroluje teplotu a dýchanie.

2.

„Fíha, Lea, nejako tu máš ticho. O tomto čase už telka hučí na celú bytovku,“ rozpráva si pre seba Leina sestra Monika. Ešte nevymenila zámky, to ju istým spôsobom utvrdzuje v domnienke, že aj keď to nepovie, chce ju občas vidieť.

Otvára dvere sestrinho bytu. Ako vždy za nimi vidí neporiadok. Vchádza do spálne a naskytá sa jej nepochopiteľný obraz sestry objímajúcej neznáme dievča.

„A ty si odkedy lesba?!“ Zhrozená z toho pohľadu nie je schopná inak vyjadriť šok. Zvykla si na sestrine výstrelky, ale že je na ženy? To sa šplhá na prvé miesto jej zoznamu absurdností a rebélie.

„Už len ty si mi tu chýbala. Drž hubu!“ Dvíha sa z postele a dievča zakrýva tak, aby mu nebola zima. Prv, ako vychádza z izby, rukami strká do sestriných ramien, až priam vypadáva z dverí. Prechádza do kuchyne, rýchlo píše niekomu správu a potom sa snaží nájsť niečo na jedenie. Je maximálne nevyspatá, pretože celú noc kontrolovala dievča, či je v poriadku.

„Odkedy varíš?“ pýta sa ešte viac prekvapená Monika.

„Čo chceš?“ hrabe sa v kredenci a hľadá kuchársku knihu.

„Prišla som ťa pozrieť, je v tom problém? A kto je to dievča?“ ukazuje prstom na spálňu. Už naozaj prestáva chápať, čo sa s ňou deje. Ale má neutíchajúcu túžbu zistiť, koho si to priviedla domov. Posledný rok je jej mladšia sestrička zvláštna, neprístupná, arogantná a hrozivejšia, ale niečo z tej starej Lei v nej predsa len je. Aj pohľad v jej očiach je zmenený, to si všimne každý, kto ju aspoň trochu pozná. Nie je možné, aby ešte stále držala smútok.

„To nech ťa netrápi, vidíš, že žijem, tak vypadni! Nemám na teba čas,“ zahryzne si do spodnej pery a chvíľu rozmýšľa.

„Týmto svojím hrubým tónom ma teda neodradíš. Prišla som, lebo...“

Otvárajú sa dvere od spálne a Monika vidí dôvod svojho šoku.

„Stalo sa niečo?“ Lea sa nakláňa k dverám, snaží sa byť príjemná, aj keď to už asi nevie.

Dievča prekvapene zažmurká a nedokáže zo seba dostať jedno slovo.

„Padaj do postele, nevylezieš odtiaľ, kým ti nedovolím. Rozumela si? Ak potrebuješ ísť na záchod, choď rovno, potom doprava.“

Naozaj sa chce správať lepšie, ale už to nejde. Jednoducho sa od minulého roku voči vonkajším vplyvom obrnila tým, že je neprístupná a odporná ku všetkým, ktorí sa ju čo i len trochu snažia obmäkčiť či zneužiť. Preto sa jej ovládanie vlastných emócií rovná nule, aj keď navonok to vyzerá, že má všetko na háku. Vnútri nej to vrie, tým pádom si vybíja zlosť na nič netušiacej obeti. Dobre si to uvedomuje, ale nevie s tým nič urobiť.

„A nezabudni, kde je posteľ!“

„Nie si k nej tak trochu hrubá? Čo ti tá malá urobila? Toto je na mňa priveľa, odchádzam,“ Monika je podráždená, priam nahnevaná, ale zároveň udivená, že sestra má niekoho v tomto brlohu.

„Ale sestrička, myslela som, že zostaneš na dezert!“

„Tebe šibe? Nebyť toho, že si moja sestra, už by som s tebou nikdy neprehovorila! Mala by si sa dať konečne dokopy, takto to ďalej nejde! Začni už konečne žiť!“ Trieska dverami a odchádza.

Lea prechádza do spálne za dievčaťom a už pokojnejšia si k nemu sadá na posteľ.

„Musíme sa porozprávať,“ snaží sa byť aspoň trochu milá, „som Lea, aby si vedela moje meno, a ty?“

Pozerá na ňu, ale hlavu má sklonenú. Cíti z nej, že sa bojí rozprávať, takže musí prehltnúť pár sprostých poznámok na jej adresu. Už sa nedokáže vcítiť do situácie inej osoby. Po roku ochladla a istým zvráteným spôsobom otupela.

„Nezožeriem ťa, tak hovor. Ak som ťa nezabila doteraz, už sa nemáš čoho báť.“

Dievča na ňu vystrašene pozrie.

„J... ja som Viktória,“ prehĺta hrču v krku.

„Tak mi už povedz, čo sa ti stalo,“ pobáda ju, aj keď akú-takú predstavu o tom má.

Viki dlhšiu chvíľu rozmýšľa a nič nehovorí, predsa len má strach. Na druhej strane, ak by jej chcela ublížiť, už by to urobila. Prečo by ju inak ten chalan poslal práve k nej?

„Môj otec mal problémy a oni...“ hovorí cez slzy, „z... zabili ho. A mňa aj... Povedali, že ma dajú na nejakú dražbu, aby získali to, čo im patrí, pretože to tak niekto chce,“ prestáva rozprávať, nevie udržať slzy.

„Chceš mi povedať, že ťa chceli predať ako kurvu? V podstate si na tom ešte lepšie, ako som čakala,“ nedokáže si odpustiť sarkastické poznámky. Musí si vtĺcť do hlavy, že nie každý tieto jej reči dokáže stráviť. Slzy. Čo s tým má robiť? Čím ju už len ona môže upokojiť? „Znásilnili ťa?“ sama sa pohybuje v tých kruhoch dosť dlho na to, aby vedela, že tá otázka je zbytočná.

Viktória jej nedokáže odpovedať.

„Musíme ísť k lekárovi, aby ťa prezrel, doklady určite nemáš, takže to pôjde na moje meno. Poď, dám ti nejaké veci!“ Už aspoň pochopila, prečo ju poslal rovno k nej, a to bez vysvetlenia. Ani nečaká na odpoveď. Otvára skriňu a vyťahuje veci po... nej. Áno, už je to vyše roka.

Návšteva prichádza ku komode a vidí fotku, na ktorej je Lea s nejakým dievčaťom. Berie ju do ruky.

„Polož to naspäť!“

Ráznosti jej hlasu sa ľaká, rám s fotkou padá na zem, sklo sa rozbíja. Rýchlo si kľakne a chce to pozbierať. S malou dušičkou dvíha zrak, opatrne pozerá na svoju záchrankyňu.

„Nechytaj to, idem zobrať vysávač!“ hnevá sa.

„Ako si len môže dovoliť brať do ruky to, čo patrí len mne?!“ mrmle si popod nos. Vyťahuje vysávač z veľkej skrine na chodbe, zapája ho do zásuvky a rýchlo vysáva sklo.

„Obleč si tie veci. Ideme! Neboj sa, moja gynekologička je fajn.“

Lea písala Karin skôr, ako sa vôbec Viktórie opýtala, či ju znásilnili. Dávajúc vysávač na pôvodné miesto premýšľa. Viktória mala na sebe krv, s určitosťou nemôže povedať, či patrila len jej, alebo aj niekomu inému. Podľa zranení, ktoré má po celom tele, usudzuje, že sa len tak nevzdávala. Tie modriny nie sú jednodňová záležitosť, niektoré sú čerstvé, niektoré staršie, z toho vyplýva, že ju museli mať pod zámkom. Ako sa to mohlo stať? Kde urobila chybu?

3.

V čase, keď sa už nikto v ordinácii nenachádza, otvárajú sa dvere a v nich stojí drobná, na pohľad príjemná lekárka.

„No poďte!“ povie rozhodným hlasom.

Iba kvôli dlhoročnej priateľke je ochotná prísť aj tak neskoro poobede.

„Kto je to?“ pýta sa autoritatívnym tónom a pozerá na dievča, ktoré vstupuje do vynovenej ordinácie.

„To je jedno, hlavne skontroluj, či má všetky vnútornosti v poriadku! Určite ju neznásilnili len raz. Všetko ti zaplatím v hotovosti.“

Lekárka chápe dôvody, ale aj tak sa neubráni podozrievavému pohľadu.

„Ty vieš, za kým máš ísť, však?“

„Do toho ťa nič! Radšej sa postaraj o ňu!“ Odvracia pohľad a snaží sa nemyslieť na... Dokonca aj on ju tlačí do toho, aby sa k nemu vrátila. Čo sa dohodli?

„Ako sa voláš?“ gynekologička sa venuje svojej pacientke.

Pozná Leu veľmi dobre a vie, že ak na to nemá vážny dôvod, neprivedie jej do ordinácie cudziu osobu. Niečo sa muselo stať. Sú priateľkami už od detstva, navzájom si dôverujú. Napriek tomu sa Lea od tej udalosti správa, akoby nenávidela celý svet. Samozrejme, že to chápe, ale odkopnúť od seba celú rodinu aj priateľov? Určite to nebola len tá tragédia, ktorá ju tak zmenila.

„Viktória,“ odpovedá pacientka a vytrháva lekárku zo zamyslenia.

„Ja som Karin. A vždy, ak budeš mať problém so ženskými aj inými vecami, môžeš za mnou prísť,“ príjemným tónom ju upokojuje vchádzajúc spolu s ňou do druhej miestnosti.

Medzitým Lea rozmýšľa, či jej Viktória povedala celú pravdu. Má tušenie, že jej niečo tají. Nikdy sa nestará do problémov druhých, má vlastné plány, ale keď sa to už takto zamotalo... Mala by sa stretnúť s Edom a vysvetliť si s ním pár vecí.

Po polhodine vychádza Karin z miestnosti.

„To dievča ťa potrebuje! Neopováž sa nechať ju tak! Čudujem sa, že je ešte na tom tak dobre, myslím psychicky. Povedala ti, koľkokrát?“

„Nie a nejako ma to netrápi,“ ignoruje kamarátkin bolestivý tón.

„Predo mnou sa nemusíš pretvarovať. Poznám ťa, preto viem, že sa v tebe konečne niečo pohlo. Uvedom si už konečne, že nemôžeš za to, čo sa stalo. Nikto za to nemôže. Bola to jej vlastná voľba. Nemohol tomu zabrániť ani on a ani ty. Je to pre teba veľká strata, aj pre nás všetkých, no už sa s tým zmier. Pomôž tomu dievčaťu, potrebuje ťa. A, prosím ťa, prestaň sa tváriť, že ti to je všetko jedno. Prečo ju máš teda u seba? Ty nie si jedna z tých, ktorí sa starajú a osudy druhých. Alebo je v tom niečo iné? Veľká Lea Soranová vstáva z mŕtvych?“ zazerá na ňu, ale reakciu neočakáva.

Viktória počuje ich rozhovor. Oblieka sa a po chvíľke prichádza k nim do druhej miestnosti.

„Tu sú lieky, ktoré jej musíš kúpiť. Predpísala som ich na tvoje meno, aby si nemusela platiť veľa, sú dosť drahé. O ostatné sa nestaraj, nebudem ti to účtovať. Len daj na ňu pozor. Prosím! To dievča musí mať veľké problémy,“ upozorňuje ju Karin.

„Bože, dobre, postarám sa o ňu, spokojná?“ prebodáva ju pohľadom. „Kedy máme prísť na kontrolu?“ dodáva rozhorčene, vytrhávajúc jej recept z ruky. Je znechutená sama zo seba, uvedomuje si, že je taká zvrátená a skazená, že už nedokáže vidieť pozitíva, ktoré sa jej ponúkajú. Odvtedy... Zaprela seba aj to, kým bola. Pozrie na dievča stojace vedľa nej. Rozmýšľa nad vlastným rozhodnutím pomôcť neznámej osobe.

„O týždeň, ak by ťa niečo začalo bolieť, povedz to Lei. Ona ťa sem privedie, dobre? A neboj sa jej, neublíži ti.“

„Viem, že nie,“ odpovedá pacientka rozhodne.

Lea na ňu pochybovačne pozrie. Uvažuje nad tým, odkiaľ berie toľko istoty. Pri odchode z ordinácie radšej nechce myslieť na to, čo si zavesila na krk.

„Ideme domov a objednáme si niečo na jedenie.“

Zastavujú sa v lekárni, Viktóriu necháva sedieť v aute na zadných sedadlách, zatiaľ čo ona odchádza kúpiť lieky. Má tam čierne sklá, takže ju nemôže nikto vidieť. Celou cestou rozmýšľa nad situáciou, ktorá ju núti vybočiť z cesty a zamýšľa sa aj nad inými alternatívami riešenia svojho problému. Ak sa má o ňu postarať, bude musieť kontaktovať pár ľudí a rozšíriť svoje obzory. K tomu kryť chrbát idiotovi, ktorý si myslí, že všetko vyrieši za neho a riadiť celú akciu. Je bolestné aj na to pomyslieť.

Večer si sadajú k televízii, no pre istotu sa na nič nepýta. Už veľmi dávno sa naučila, že reči všetko zhoršujú. Nepotrebuje, aby sa jej rozplakala. Nemá ani potrebu niekoho utešovať. Obdobie, keď sa o všetkých a všetko starala, je preč. Teraz žije len sama pre seba. Nič tým nezíska, ale hlavne nič nestratí. Je to lepšie, ako sa báť či znova prežívať tú bolesť.

„Mali by sme ísť spať!“

Dáva Viktórii uterák a ukazuje jej, čo kde nájde. Sama je rada, že sa môže zvaliť do postele. Nechápe, ako je možné, že má u seba doma niekoho cudzieho. Prečo to robí? Prisahala si, že sa to už nestane. Musí to čím skôr vyriešiť.

Nechcená návšteva prichádza do izby, neisto sa zastaví pred posteľou, v ktorej už leží Lea.

„Potrebuješ povolenie, aby si vliezla ku mne alebo čo?“

Viki na ňu vyplašene pozerá. Žeby sa jej predsa len trošičku bála?

„No, pekne nám to začína,“ vzdychne si, „v obývačke je rozťahovací gauč, spi tam, keď máš taký strach.“

Vidí, že má slzy na krajíčku, preto sa rýchlo obracia na bok. To dievča si muselo prejsť peklom, a predsa je ochotné veriť neznámej osobe? Buď je príliš naivná alebo nič nechápe. Tak či tak, je to horšie ako zle. Pre obe.

4.

Ráno svieti slnko, predpoveď hlási, že bude pekne. Vylieza z postele a dúfa, že to všetko bol len zlý sen. Pozrie na gauč a zisťuje, že sa ten sen ešte neskončil. Čo urobí, ak sa jej rozplače? Ako ju má uchrániť pred niečím, pred čím nemôže utiecť? Sama sa nedokáže vyrovnať s určitými skutočnosťami, ktoré sa v jej živote stali. Nech jej niekto vysvetlí, ako sa má vžiť do situácie dievčaťa, ktorému bolo ublížené. Už len tá myšlienka je otravná.

„Vstávaj, ideme na nákupy,“ budí ju čo najjemnejšie, ale z jej strany ani obraz, ani zvuk. Hádže po nej malú podušku, znova nič.

„Vstávaj,“ trasie ňou.

Konečne sa budí a pozerá na ňu opuchnutými očami dávajúcimi najavo vďaku. Určite preplakala celú noc.

Je celkom roztomilá. Blond vlasy má rozpustené a strapaté... Aj Lucinka ich mala také. Znechutene sa zamyslí nad svojimi myšlienkami. Ublíži im to. Prisahala si, že sa už k tomu nebude vracať, že už nedovolí smútku, aby ju ovládal. Napriek tomu má pred sebou osobu, ktorá jej pripomína tú strašnú bolesť.

Lenže toto vystrašené dievča nemôže za to, čo sa stalo. Musí ju ochrániť. Cez noc pochopila, že je jej jediná možná záchrana. Ona však nevie, že skočila do jamy levovej, v ktorej prebýva besná šelma. Je jej zo seba na grc. Má pri sebe citový spúšťač, ktorý môže pokaziť celú jej snahu o...

„Takže je to v...“ nedopovie, snaží sa krotiť svoje nadávanie a rozhadzuje rukami. Najskôr by si mala začať zvykať jej nečakaná návšteva. Nebude sa celý svet točiť okolo jej uslzených očí..

„Prosím?“ pýta sa Viktória.

„Ale nič, obleč sa. Ideme do obchodu. Kúpim ti nejaké veci. Inak, nemáš chodiť do školy?“

Viktórii žiaria oči ako malému dievčatku, ktoré dostalo svoju vytúženú hračku.

Jazda smerom k nákupnému centru prebieha v príjemnej atmosfére. Viktória rozpráva o krásnom počasí. Lea ju však nepočúva, uvažuje nad tými chlapmi, čo po ňu prišli. Jednou rukou drží volant a druhou si podopiera bradu.

Keď prichádzajú do butiku, predavačky od úžasu zabúdajú zavrieť ústa. To ich šuškanie sa dostáva Lei do uší.

„Vieš, kto to je?“ vyzvedá brigádnička.

„To je Lea, sestra pani Moniky, je dosť nepríjemná. Chuderka, kedysi sem chodila s...“ zamŕza pod Leiným výstražným pohľadom.

Viktória akosi spontánne chytá svoju záchrankyňu za ruku.

Na to gesto predavačky prekvapene vyvaľujú oči. Objekt ich pozornosti zhrozene pozerá na svoju ruku, ktorú jej Viki stíska. Zhlboka sa nadychuje práve vo chvíli, keď k nej prichádza majiteľka.

„Dobrý deň! Ako sa máte? Dlho ste tu neboli.“ To je žena, ktorá vie, čo znamená slovo diskrétnosť.

„Potrebujem ju obliecť tak, aby v tom mohla chodiť do školy aj von. Nič nápadné ani výstredné. Potrebuje komplet celý šatník. Od spodnej bielizne až po bundy,“ stručne vysvetľuje, čo chce. Majiteľka predajne kýva na predavačku, ktorá vzápätí prichádza.

„Budete to platiť vy? Alebo tu slečna?“

„Ja. Je s tým nejaký problém?“ postaví sa pred ňu, jasne jej dáva najavo svoje postavenie.

„Pani Soranová, ospravedlňujem sa za ňu. Samozrejme, že to platíte vy. Ak dovolíte, zoberiem si dievča na starosť ja.“

Lea majiteľke prikyvuje a bez zbytočných rečí odchádza.

„Ty ma tu necháš?“ odbieha za ňou vystrašená Viktória.

„Počuj, aby sme sa pochopili. Čo poviem, to bude a bez debaty. Nemám rada, ak mi niekto odporuje! Takže po prvé, tu sa ti nič nestane. Po druhé, ja si musím ísť niečo vybaviť. Nemaj strach, vrátim sa. Ok? Tu máš môj druhý mobil. Vytočíš ma na dvojke. Choď sa obliecť a učloveč sa,“ silene sa na ňu usmieva a automaticky vystiera ruku k jej hlave. Chce ju pohladiť, ale v okamihu, ako si to uvedomí, rýchlo ju sťahuje späť. Zapozerá sa do Viktóriiných zelených očí plných strachu a od nervozity si hryzie spodnú peru. Bojuje sama so sebou, ale nakoniec predsa len tú ruku znova vystiera. Pohladí ju s arogantným, tak trochu povýšeneckým výrazom v tvári. Pozastavuje sa nad svojím konaním. Prečo? Prečo si to tak komplikuje? Čo ju núti pomáhať jej? Celú noc nad tým rozmýšľala, no na odpoveď neprišla.

Nasadá do auta so zmiešanými pocitmi. Viktória je zvláštna, raz sa jej bojí a vzápätí jej očami vyjadruje vďaku. Okrem toho, ona musí teraz páliť do firmy, v ktorej sa už nejaký ten čas neukázala. Aspoň, že vie, prečo za ňou včera Monča prišla. Sama nebola schopná o tom rozprávať, tak sa k tomu nakoniec odhodlal Beňo. Jej pravá ruka, priateľ a spoločník v jednom.

Parkuje na firemnom parkovisku, zhlboka sa nadychuje a prichádza k automaticky sa otvárajúcim dverám. Vchádza do budovy a cíti na sebe zvedavé pohľady zamestnancov. Pred dverami do zasadačky počuje sestrin hlas.

„Takéto niečo nepodpíšem! Je mi ľúto, ale tento obchod sa konať nebude!“ upozorňuje Monika v miestnosti, kde sa nachádza aj s obchodnými partnermi.

Otvárajú sa dvere, všetci sa razom pozerajú tým smerom. Stojí tam bývalá konateľka spoločnosti s typicky odmeraným pohľadom. Gaštanové vlasy má zviazané do uzla, na hlave má čiernu baretku. Drahé oblečenie a topánky na vysokých opätkoch jej len pridávajú na arogantnosti, ktorá vychádza z jej sivých očí.

„Dobrý deň! Vidím, že tu asi máte problém, keď nútite moju sestru kričať,“ vraví odmerane a ticho.

Prechádza k sestre, stavia sa rovno za ňu. Vždy sa zabáva na týchto trápnych stretnutiach. S ňou si nikto nedovolí točiť tak, ako s Monikou. Majú z nej strach, no hlavne z jej manžela, ktorý pre ňu predstavuje veľmi trpkú minulosť.

„Už vás to prešlo? Ty sa začni, prosím ťa, ovládať,“ pozerá na svoju sestru, ktorá od prekvapenia nie je schopná povedať jedno slovo.

„Ukáž to sem,“ berie do rúk návrh zmluvy a chvíľu číta. Pochopila, že Monika situáciu nezvláda a preto si s ňou obchodní partneri robia, čo sa im chce. Sama dobre vie, že tie nehnuteľnosti sú sestrina srdcová záležitosť. Nevzdá sa ich, už len kvôli ich otcovi. Prečo jej doteraz nikto nepovedal, že firma má problémy? Kvôli tomu sa musela vrátiť? Beňo by to zvládol ľavou zadnou, nech ju zbytočne nevytáča, načo z neho spravila firemného právnika s plnou kontrolou nad jej podielmi? Už vtedy vedela, že Monika to zvládať nebude, aj keď ju splnomocnila na všetky úkony. Hádže papiere pred seba a nenávistne na všetkých zazerá. Rukami sa opiera o stôl.

„Tak a teraz ma všetci počúvajte! Časy, keď ste si robili s mojou sestrou, čo ste chceli, sú preč. Nebudete s ňou točiť podľa svojich predstáv. To splnomocnenie som jej síce podpísala a má plnú kontrolu nad naším majetkom, ale to neznamená, že o ničom neviem! Takže budete jej slovo rešpektovať ako Písmo Sväté. Netrápi ma, či sa vám to páči alebo nie. Jednoducho to tak bude. Keď ju znova budete chcieť dotlačiť do niečoho, čo sa mi nebude pozdávať, presne ako toto,“ dvíha hárky papierov a hádže ich naspäť na stôl, „budete mať problém so mnou. Všetko, čo Monika povie, aby ste urobili, urobíte! V opačnom prípade, kto nechce alebo nebude rešpektovať moje rozhodnutie, môže zdvihnúť svoj rozkysnutý zadok a odpratať sa odtiaľto preč. Jednou vecou je diskusia na úrovni, ale druhou nátlak, tak si začnite dávať pozor, s kým ako hovoríte. Prajem príjemný deň a nechcite, aby som znova zaujala svoju pozíciu, pretože nikomu z vás sa nebude páčiť spôsob môjho upratovania,“ prebodáva ich pohľadom a chce odísť.

„Neviem, neviem, či by si sa mala tak rozkrikovať, ľahko môžeme položiť vašu firmu na lopatky. Zabúdaš, že už dávno nemáte medzi nami také postavenie, aké ste mali,“ púšťa sa do konverzácie muž sediaci rovno oproti nej, brucho by mohol používať ako osobný stolík, nehovoriac o neupravenosti celého jeho zovňajšku.

„Zaujímavé, ale vedela som, že to budeš práve ty, kto sa bude brániť. Prečo to tak asi je? Pardon, zabudla som, s nikým iným okrem teba problémy nemáme. Je niekto proti? Alebo sa chcete pripojiť na jeho stranu?“

Pozerá po všetkých v miestnosti. Odťahuje si stoličku a sadá si na ňu. Nikto z prísediacich sa neozýva.

„Tak v čom je problém? Vieš, aby som bola v obraze, nejako mi unikla pointa toho, o čo sa tu pokúšaš,“ hovorí svojmu obchodnému partnerovi.

„Prečo tu nie je Beňo?!“ nahnevane zašepká Monike, ktorá pre neho odchádza.

„V čom je problém? V kriminálnej minulosti tvojho manžela a to kazí biznis. To veľmi dobre vieš. Stále si myslíš, že ste jednotkou na trhu, ale to je fuč. Si len podnikateľka, ktorá už nič nezmôže,“ začína vyrývať.

Do miestnosti vstupuje Benjamín aj s Monikou.

„Hm... tak kriminálna minulosť môjho manžela. Zaujímavé, vieš ty vôbec, s kým sa bavíš?“ na pár sekúnd sa odmlčí a tým prehlbuje napätú situáciu, ktorá v miestnosti vládne. „Nateraz dám bokom moje nesympatie k tvojej osobe, ale dovoliť si vyhrážať sa mi a v neposlednom rade urážať moju firmu pred obchodnými partnermi? Nie je to tak trochu drzé na niekoho, kto chce odkúpiť pozemky pre svoj Aquapark?“ vychutnáva si tú chvíľu. Muž oproti nej len neveriacky pozerá.

„Tie pozemky ti nepatria a tvoja firma sa rúti do krachu. Čakáš, že s vami bude chcieť niekto spolupracovať? Mala by si byť rada, že chceme kúpiť tie pozemky a budovy, čo vám zostali. Každý z nás chce len svoje peniaze. To je všetko.“

Benjamín chce zasiahnuť, ale Lei sa na tvári pohráva povýšenecký úsmev a zdvihnutou rukou ho umlčuje.

„To hovoríš o mojej firme? Pretože my nie sme tí, ktorí sa rútia do krachu. Ty by si sa mal pochváliť, pokiaľ viem, tak si rozvodom prišiel o veľké peniaze. Nie sú to náhodou tie prachy, ktoré ti teraz chýbajú? Alebo sa mýlim? Mimochodom, môžem ťa ubezpečiť, že pozemky, o ktoré si tak dlho bojoval, sú od minulého týždňa vo vlastníctve mojej firmy, nie tejto, ale tej, o ktorej nevieš, a ani si to, samozrejme, nemal odkiaľ zistiť, pretože je na to mesiac informačné embargo. Pekná novinka, však? Takže kriminálna minulosť môjho manžela so mnou a mojimi firmami nemá absolútne nič spoločné. Toho istého názoru sú aj ľudia, ktorí sa spolupráce s nami vzdať nechcú. Predsa len mám v spoločnosti určité postavenie a prestíž.“

Všetci v miestnosti na ňu otáčajú prekvapené pohľady.

„Pre budúcnosť, ak sa chceš niekomu vyhrážať, najprv si over, či nemôže zničiť on teba. Jednou vecou je miešať sa do nášho spoločného biznisu a tou druhou nútiť moju sestru do niečoho, čo je výhodné len pre teba. Aby som ti pripomenula, tak som dokonca uzavrela zmluvu aj s tvojou teraz už bývalou ženou o odkúpení nadpolovičnej väčšiny akcií tvojej firmy. Podľa zmluvy už nemôže odstúpiť, inak by musela platiť mastnú pokutu, ktorú si nemôže dovoliť. Bola dosť ústretová, čo sa tohto týkalo. Sama mi povedala, že ťa mám zruinovať. Neviem, čo si jej vyviedol, ale tá žena ťa z duše nenávidí.“

„To si neurobila!“ búcha po stole.

„Ale áno, urobila. Od dnešného dňa som plnoprávnou akcionárkou. Pri najbližšom zasadnutí valného zhromaždenia presvedčím predstavenstvo o tom, že si len obyčajná špina, ktorá ničí dobré meno spoločnosti. Tej, ktorá patrí z veľkej časti mne a, samozrejme, môjmu manželovi, ktorého tak nenávidíš.“ Dvíha sa zo stoličky a odchádza z miestnosti tak rýchlo, ako prišla. Za sebou necháva len vôňu parfumu.

Monika sa rýchlo spamätáva z toho, čo sa práve stalo. Je rada, že tie papiere, ktoré by inak podpísala, môže hodiť do skartovačky. Kedy vôbec stihla odkúpiť tie pozemky? Dokonca jej vôbec nepovedala o odkúpení toľkých akcií. Koľko majetku na svoje meno už má? Vie, že keby chcela predať aj celú firmu, Lea na to nič nepovie, ale zásadné rozhodnutia vždy rieši s ňou, tak prečo sa jej sestra nezdôverila?

„Tak, páni, ešte niečo?“ pýta sa Monika prísediacich.

Nikto neodpovedá.

„V takom prípade na dnes končíme. Všetko ostatné vám pošlem v maile,“ konečne je po dlhom čase rada, že sa jej malej sestričky všetci boja.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

1.

2.

3.

4.