Ivana Havranová

Sama

Ukážka z elektronickej knihy

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Havranová, 2013

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2013

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, 2013

Grafická úprava Katarína Marenčinová, 2013

Jazyková úprava Katarína Vilhanová

356. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-206-2 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-276-5 (ePub)

Prvá kapitola

Zaparkovala v garáži nájomného domu postaveného iba pred pár mesiacmi, vystúpila z bieleho mercedesu a pri zabezpečovaní auta sa nadýchla. Zbožňovala vôňu novučkej omietky a čistej bielej steny. Kvôli tomu by sa sťahovala aj dva razy za rok.

Vybehla k výťahu a vyviezla sa na tretie.

Prečo si si vybrala práve tretie poschodie? spytovala sa Táne matka, keď jedného dňa prišla domov so správou, ktorú rodičia považovali za Jóbovu: Sťahujem sa. Neďaleko od vás, ale do svojho. Trojizbový byt na treťom poschodí.

No preto, mami, lebo druhé je ešte v dosahu zlodejov a tretie nie je vysoko. Tak akurát. Keby nefungoval výťah, keby nešla elektrina alebo čo... vybehnem hore ako srnka.

Onedlho odomkla svoje nové kráľovstvo a opäť sa jej zmocnil ten euforický pocit, ktorý sa prebúdzal vždy, keď stála na tom mieste.

Patrí iba mne! Patrí iba mne, tešila sa.

Vošla do veľkej štvorcovej chodby, z ktorej videla takmer do všetkých miestností novučkého bytu. Priestranných, svetlých, príjemných. Za zavretými dverami sa ukrývala iba kúpeľňa a toaleta.

Vytočila mamino číslo a oznámila: Už som doma, mami. Ak chceš, dobehni, lebo večer idem von.

Vypnem polievku a idem. Urob zatiaľ kávu, počula z druhej strany aparátu a usmiala sa popod fúz.

Ešte chvíľu im budem príchody hlásiť a po takom mesiaci šmitec. Čo najmenej informácií, rozhodla, ale zatiaľ... nemohla inak. Tridsaťpäť rokov spoločného života s rodičmi poznačilo jej život, ale aj život dvoch starnúcich ľudí, ktorých nadovšetko milovala.

A ocko... ako ten je na mňa naviazaný, vravievala priateľke, keď jej vyčítala, že všetko hlási rodičom. Ak neprídem domov do desiatej, chodí po dome ako tiger v klietke.

Vyzliekla si teda kabát, hodila ho na malú almaru a šťastná, že nemusí vbehnúť hneď v chodbe do papúč, zamierila do spálne vykuknúť von z obloka.

Jeseň je krásna, povedala si a obdivovala kytice farebného lístia, ešte stále sa držiace na konároch stromov. Bože... aký mám krásny výhľad!

Všetko pootvárala dokorán a nemohla sa nasýtiť obrazu, ktorý stvorila príroda a zavesila ho rovno pred jej spálňu.

V kuchyni potom pripravila kávovar, na svoj vlastný nový tanierik položila tri šľahačkové zákusky z najlepšej cukrárne v meste a do malej sklenenej vázičky vložila kvietok. Konárik orchideí. S fialovými kvetmi ako boží zázrak.

2.

Veď doma máme napečené! Teraz budeš jesť kupované veci? Také nekvalitné haraburdy? lamentovala mama a len naveľa si nabrala na lyžičku kúsok sladkej dobroty.

Aké haraburdy? Zákusky z najlepšej cukrárne! Veď už hádam vie napiecť aj niekto iný, nielen my doma, mamička! Len si pekne daj! Aj kávu! Je čerstvá! vysvetlila dcéra a sama si vložila do úst poriadny náklad. Šľahačkový kúsok však nevošiel do otvorených vrát celý, nuž sa výdatne obtrel o vrchnú narúžovanú peru a tam aj zostal tróniť. Dievčina ho však vzápätí vyoblizovala takmer do sucha.

Nebojíš sa tu spávať? Celkom sama? Doma je to predsa len iné! Si v bezpečí!

Nebojím sa. Všetko poriadne pozatváram, pozamykám a zaspím ako batoľa. Veď niekedy príď, môžeš u mňa spať a uvidíš! smialo sa mláďa práve vyletené z hniezda.

A ocko by zostal sám? By nám dal! Obom! zalamentovala s jemným, ustrašeným úsmevom pozvaná.

Dámy pomaly popíjali kávičku, vychutnávali dezert a pohodové chvíle sem-tam osviežili vtipom, príhodou, malou klebietkou.

A si vedela, mami, že Oľga, tá moja bývalá kamarátka, sa rozviedla?

Och, Tánička! Nevedela, ale poviem ti, že naozaj je lepšie byť rozvedená ako sama.

Tridsaťpäťročná Táňa pochopila.

Odsunula šálku s kávou a podráždene odvetila: No asi sa teda vydám za hocijakého debila, len aby som nezostala sama.

To som predsa vôbec nepovedala! Len nerozumiem tomu, prečo nikoho nemáš! Prečo žiješ sama! Veď sa pozri, aké všelijaké špaty sa povydávali. Alebo majú partnerov. Roky ti utekajú a ty stále bez muža!

Ja neviem, prečo som sama! Jednoducho som nikoho poriadneho nestretla! Nikto poriadny ma nezbalil. Neviem prečo! Naozaj! vysvetľovalo dievča a táto debata mu vôbec nebola príjemná.

Povedz mi, mami, prečo my dve vždy, keď sme samy, skončíme pri mojom vydaji. To je naozaj naša jediná spoločná téma, náš problém?

No... aby som bola úprimná, asi aj áno. Poviem ti pravdu, dosť ma to trápi. Dobre, teraz sme s ockom pri tebe, ale dokedy? Myslíš, že mne sa chce byť na tomto svete do stovky, len aby si nebola opustená?

Prosím ťa. Vieš koľko ľudí je single?

Čo sú? nerozumela.

Single. Sami. Žijú sami. Je to celkom normálna vec. V tomto svete.

No neviem, moja. Neviem, či je to celkom normálne, jemne zaprotestovala mama a jemne odlúpla kúsok zo zákuska. Zapila glgom kávy a vyzeralo to, akoby práve raňajkovala príjemný čerstvý croissant s fajnovou čokoládovou plnkou.

3.

Bože, ty si krásna! Zdá sa mi, akoby som bol v nebi, zavzdychal a ešte viac sa pritúlil k štíhlemu telu dlhonohej čiernovlásky. Jej vlasy sa rozložili po vankúši vôkol hlavy ako nežná voňavá kytica.

Táňa privrela viečka a v duši sa usmievala.

Vedela, že je krásna.

Od narodenia od Boha, od prírody.

Vždy, keď si uvedomila dar, ktorý dostala od života, ďakovala zaň. Úprimne, najúprimnejšie, ako vedela.

Škaredí ľudia sú aj zlí, počula často, ale že by krásni boli len dobrí, neverila.

Pekní si môžu dovoliť dobrotu aj zlobu. Svet im rád odpustí, vravievala.

Sadla si na posteľ a vlasy upratala do copu čiernou gumičkou. Jemnou, šetrnou, pretkávanou striebornou nitkou. Vždy, keď robila tento akt, spomenula si na svoju matku. Tá v mladosti gumičky do vrkôčika strihala z bicyklových duší. V drogériách predávali naftalín, DDT a mydlové vločky na pranie....

Čo je? Máš na niečo chuť? starostlivo sa spýtal zo snenia vyrušený Juraj.

By som si dala... by som si dala... zmrzlinku. Máme? vyzvedala.

Počkaj... idem pozrieť. Lebo ja veľmi zmrzlinu nejem, tak neviem, vstal a tak, ako ho stvoril Najvyšší, vypochodoval k chladničke.

Nemáme, zakričal sklamane a Táni zmizol z tváre úsmev.

Hm... tak vieš čo? Poďme na zmrzlinu von. Len niekde sem, blízko, navrhla a Juraj nemal na výber. Obaja vbehli do kúpeľne a spoločne si dali horúcu sprchu. Smiech a veselé hlasy vychádzajúce z priestoru očisty a lásky sa miešali s hučaním padajúcej vody.

Každý, kto toto hlasné šepotanie počul, razom vedel, o čo tam, za zatvorenými dverami, tým dvom ide.

Máj sa blížil ku koncu a jeho jarnú príchuť pomaly nahrádzala výrazná chuť leta. Slnko ľudí vyzliekalo do všetkého krátkeho a mestom sa preháňali krásne ženy v tenučkých, úzkych tričkách a... zízajúci muži.

Máj daroval ľuďom to, čo si po dlhej zime zaslúžili. Teplučko slnečných lúčov a pocit radosti z rozžiarených dní.

4.

Juraj sa jedného rána vliekol do rádia ako zbitý pes. Ako ten, ktorého nemá nikto rád a všetko, čoho sa dotkne, mu zhorí v rukách. Všetko pokazí, zničí...

Posratý život, vravel si, keď sa pred ním odrazu objavil anjel.

Kráčal ulicou ako živý, pohadzoval roztopašnými vlasmi, na nikoho nepozeral, lebo niektorí anjeli majú všetkých smrteľníkov v paži. Protekčné bytosti, existujúce iba na okrasu. Sveta, neba, ulíc.

Neveril vlastným očiam.

Kráčalo to pred ním, dlhonohé, štíhle, nádherné.

Božia prozreteľnosť. Po chvíľach na nevydržanie mu blyslo hlavou... bože, moja záchrana, a keď sa už takmer stretli, jednoducho povedal: Slečna, môžem vás pozvať na držkovú?

Na držkovú? Ja nejem varenú stravu. Ale také dobré surové držky nie sú na zahodenie... povedala vážne a Juraj stratil schopnosť rozprávať.

Ako sa voláte? spýtal sa, aby nezbadala, aké má pred sebou nemožné ohreblo, čo nedokáže reagovať na jej jedinú vetu.

Prosím vás, pane, prečo vás zaujíma moje meno? Mňa to vaše nezaujíma. Ale teda... ani najmenej, vyriekla, chystajúc sa urobiť dopredu ďalší krok.

Podišiel až k nej a svoj zrak zaboril do jej dokonale namaľovaných očí.

Ani sa nepohla. Stála, oči pripútané tak silno, že nedokázali uhnúť.

V poriadku! Som Táňa. Ale vy mi nehovorte, že ste napríklad... napríklad... Juraj! zatipovala.

Odstúpil o krok dozadu, zdvorilo sa uklonil, vzal ruku krásnej slečny do svojej, bozkal ju a povedal: Dovoľte, aby som sa predstavil. Som Juraj.

Viem. Veď som povedala. Juraj nešťastník.

Ste... anjel? Áno? Ste anjel?

Jasné! Veď aha. Mám aj krídla, povedala, otočila sa a ukázala Jurajovi chrbát.

Som si myslel. Hneď ako som vás zbadal, stíšil hlas takmer na nepočutie.

No. A teraz už môžem pokračovať v ceste, Juraj? začala vyjednávať.

Áno, ale iba so mnou. Kam ste sa tak ráno vybrali, krásny anjel?

Veď do roboty. Zrejme aj vy, nie?

Ja už som skoro tam. Len teraz sa všetko mení. Idem vás odprevadiť, povedal a postavil sa po Táninej ľavej strane. Ideme?

Poďme! povedala pokojným hlasom, akoby s niečím podobným počítala.

Kde pracujete? Ja sa tam tiež zamestnám.

V televízii. Píšem scenáre.

No super! To je ľahké, budem písať aj ja!

Ironicky pozrela na nového známeho a nepovedala nič.

5.

Prvý raz stretol svojho anjela v pondelok a zdalo sa mu, že ak sa tomuto dievčaťu nedostane rovno do srdca, jeho život sa stane ešte mizernejším, akým bol doteraz. Z rodičovského bytu odišiel pred zopár mesiacmi do podnájmu a hoci sa mu videlo, že niet na svete lepšieho nápadu, ako v tridsiatke opustiť rodičov, už ten pocit nemal.

Na všetko som sám, uvedomoval si a akoby počul svoju najdrahšiu mamu. Ustavične sa sťažovala, ako je na všetko sama a otec s bratom sa vždy tajne, popod fúzy, uškŕňali.

Konečne mame rozumiem, zavzdychal vždy, keď chladnička zívala prázdnotou ako vymetená hlava nejakého hlupáka, v skrini už nenašiel jediný čistý kúsok oblečenia a šeky za energie trčali na stole, pripravené škodoradostne pripomínať, zaplať, zaplať, až kým tak napokon neurobil a, pravdaže, zo svojho.

Aspoň kúsok prívetivosti, nehy, lásky, aspoň kúsok ľudského slova keby som medzi týmito opustenými múrmi mal, nariekal a niekedy aj nahlas.

Hoci sa zo všetkých síl usiloval Táňu získať, očariť sa nedarilo. Neprepracoval sa ani k jej mobilnému číslu, nejakej počítačovej adrese...

No zle. Všetko zle, hodnotil situáciu.

Robil v rádiu ako technik a nikdy nevedel, ako šéf naprogramuje služby. Bolo to ako lotéria. Hoci rozpis služieb existoval, nefungoval. Pracoval, ako prišlo, a keď mal konečne jedno štvrtkové popoludnie voľné štyri hodiny, rozhodol sa svoj neúspech u slečny premeniť na úspech.

Jednoducho ju čakal pred televíziou a mohol len dúfať, že vôbec bola v robote. Táto umelkyňa, čo pracuje najčastejšie doma.

Po hodine čakania bol v poriadnom útlme. Takmer driemal.

Lavička, na ktorej sa pohodlne usadil, prijala mladého muža ako radodajná slečna a nesťažovala sa. Príjemné posedenie, príjemné vyčkávanie...

Popoludnie sa skláňalo k podvečeru a slnko rozdávalo svetu čoraz slabšiu energiu. Odchádzalo, zachádzalo...

Juraj kýchol. Akoby ho na rozlúčku pošteklil rozšantený slnečný lúč. Vyskočil a jeho zrak zablúdil k bráne televíznej budovy.

Bola to ona.

Kráčala sama, s veľkou taškou prevesenou na pleci.

Rozbehol sa za svojou vílou a kričal: Táňa, Táňa! Počkaj na mňa! Som úplne hotový a bez teba sa nikam nedostanem!

Zastavila, obzrela sa a mal šťastie.

Počkala.

Kým dobehol, prezrela si lak na všetkých nechtoch a z malíčkového aj kúsok odhryzla.

6.

Po viac ako mesačnom randení odcestoval na krátku dovolenku. Celý život sníval o tom, ako raz bude sedieť na horúcom piesku niekde v Egypte, ako v ňom vyhrabe jamy až po lakte a možno nájde i nejakú starú mincu.

Odkladal každý peniaz, čo neminul, a, pravdaže... doložila aj mama.

Ako sa však blížil termín odchodu, mal chuť... neletieť.

Teraz, keď rozbieham najkrajší biznis svojho života, teraz, keď fungujem s dievčaťom najdokonalejším... vždy sa mi všetko domrví! Nič, ale celkom nič nedokážem len tak, lusknutím prstov ako iní, sťažoval sa novej láske.

Pozrela na neho, nechápala.

A to akože sa už odtiaľ nevrátiš? spýtala sa prekvapená. Veď na ako dlho odchádzaš?

Na sedem dní!

No bóže! Na sedem dní! To si akurát sadnem za stôl a napíšem nejaký scenár. V pokoji, bez odbiehania k telefónu.

Takto ty vidíš tento problém? Tak potom dobre! Mne však bude smutno! Ja preplačem celú dovolenku!

Uškrnula sa.

Preplačeš niekde pri originálnych miestnych drinkoch, však? zažartovala, ale Juraja nerozveselila.

Najradšej by som nikam nešiel. Naozaj. Vôbec mi to nevyhovuje! zafňukal.

Ale... no! Vrátiš sa opálený ako riadny opaľovač. Vrátiš sa veľmi sexi! skúšala upokojiť smutného milého.

Počkaj, Tánička, počkaj! Nikdy nevystavujem svoje telo niečomu takému brutálne horúcemu, ako je slnko! Nikdy. Mám celoživotnú teóriu – biely prišiel, biely odíde.

Pohladila Juraja po neposlušných, ostrých vlasoch, ktorým nepomáha ani najsilnejšia pomáda, a už z nej nedostal jediné slovo.

Noc pred odchodom do exotiky zostala Táňa v Jurajovom byte. Vyvoňali ho vôňou čerstvej pizze. Keď otvorili veľkú štvorcovú škatuľu, akoby vypustili oreganového a bazalkového džina. Poskakoval po všetkých miestnostiach, dvojicu zadúšal chuťou zahryznúť do chrumkavého cesta vyzdobeného samými dobrotami...

Z tašky ešte vybrali nealkoholické pivo s citrónovou príchuťou a veľkú bonboniéru s belgickou čokoládou. Slimáčiky, mušle, biele, horké... naukladané v zlatých postieľkach pekne jedna vedľa druhej.

Práve táto škatuľa s výbornými pralinkami plnými endorfínov v Táni vždy vyvolávala predstavu príjemných chvíľ a fajnového života.

Noc to bola ako z filmu plného nádhernej ľúbosti.

Táňa sa dostávala z pocitu do pocitu, z opojenia do ešte väčšieho. A ráno sa zobúdzala ako vyváľaná v najsladšom cukre.

Chcel som umrieť od lásky, pošepol Juraj svojmu dievčaťu a pobral sa nahádzať do cestovnej tašky nejaké tričká a veci, ktoré ľudia nosia na dovolenky.

Keď o pol siedmej ráno zastavil pred domom taxík, aby odviezol zákazníka na letisko, mladá dáma sa vyvaľovala v posteli.

Cestovateľ sa nahol, vybozkával svojej slečne horúce ústa, pobledlú tvár a vlasy.

Môžeš tu byť, dokedy chceš. Aj zajtra, aj pozajtra... povedal smutný.

Šťastne sa mi vráť, Jurajko, a poriadne dovolenkuj, odvetila roztopašne.

A mladý muž vzápätí zatvoril za sebou dvere bytu.

7.

Videli ťa s nejakým mladým mužom, začala klebetiť mama. Priateľ? Kolega? skúšala vyzvedať.

Priateľ a skoro aj kolega, robí v rozhlase. Chodíme spolu, šokovala, keď oznamovala, že túto noc nespí doma.

Už zase? Veď si minule nespala doma! Aspoň mi povedz adresu, kde budeš. Nemôžem to predsa nevedieť! znešťastnela mama a Táňa sa nežne usmiala. Milovala tieto vyšetrovačky. Kam ideš, kedy sa vrátiš, s kým budeš...

Mamička! Vieš ty vôbec, koľko má tvoja jediná dcéra rokov? Osemnásť to určite nie je. Nemôžem byť stále nalepená na vás, na tebe, na svojej detskej izbe! vykárala najbližšieho človeka vo svojom živote.

Do ekologickej tašky uložila nejakú bielizeň, pyžamo, šaty a tenký svetrík. Všetko kvalitné vecičky najlepších dizajnérov. K tomu doplnila kozmetickú tašku a vybozkávala mamu.

Zajtra sa uvidíme. Keby dačo, volaj, mamička mamičkovatá, dobre? A... nestrachuj sa.

Zabuchla za sebou dvere a rýchlo sa snažila dostať z baraku, v ktorom žila s rodičmi.

Auto nechala doma a kým sa dostala k zástavke autobusu číslo 38, stretla niekoľko známych, ale aj neznámych. Tí obdivne pozerali do nežnej tváre dievčiny mimoriadneho zjavu.

Krásna ako obrázok.

Krásna ako zjavenie.

Krásna ako najsvetskejšia madona.

To čo bolo? Také vôbec existuje? vravel si nejeden, keď v ňom po Táni zostala výrazná pamiatka v podobe vône Chanel 5.

Si strašná, vravievala jej Mária, kolegyňa z práce. Sedeli spolu v jednej miestnosti a bola jediná, ktorej o sebe niečo povedala. Vôbec sa na nikoho nepozeráš. Prejdeš ulicou ako víchor a nevidíš, nepočuješ...

No a? Prečo sa mám pozerať? nechápala Máriu.

Tá sa zasmiala a nevedela, čo povedať: Možno preto, lebo všetci na teba pozerajú ako na zázrak a ty nemáš frajera! Možno by sa ti mohol niektorý čumiaci zapáčiť! vyjachtala rozrušená. Ešte nikdy nestretla človeka, ktorý tak ignoroval ulicu, chodníky, kráčajúcich po nich, ako táto bytosť.

Dobre. Dajme tomu, Mária, že sa mi niekto zapáči. A... čo s tým urobím? Akože... podídem k nemu a že, pane, vy sa mi dosť páčite, stretneme sa niekedy? Večer? Na rande? To poviem? Budem ma za neho ešte aj baliť? rozhorčila sa, do čoho ju Mária manévruje. Aby na ulici zbalila chlapa. Aby sa mu prihovorila a vynucovala si jeho obdiv, priazeň...

Ale dobre, Táňa. Nič som nepovedala. Len mi je ľúto, že si stále bez chalana, tak rozmýšľam, ako to zmeniť.

Ty? Nech to zmení nejaký ten, čo sa na mňa nemôže vynadívať. Nech ma zastaví, nech sa predstaví a spýta sa, či niekedy nemôžeme zájsť na kávu. Pozývať cudzieho muža na stretnutie... moja. To robiť nebudem. Naozaj, zakončila zopár vysvetľujúcich slov a rozlúčila sa s kolegyňou.

Tak pá. Ešte mám nejaké povinnosti. Vidíme sa zajtra, povedala vždy takmer to isté na záver spoločného odchodu z roboty a radšej už kráčala domov sama.

8.

Veľmi sa jej páčilo byť sama v byte.

Aj keď nebol zariadený podľa jej vkusu a Juraj doň navláčil kopu chalanských zbytočností. V kúte chodby sa napríklad krčili nejaké staré rádiá zakryté kabátmi visiacimi na krivo namontovanom vešiaku. Svietidlo visiace z plafóna síce svietilo, namiesto tienidla však nemalo nič a zaskrutkovaná žiarovka sa vo chvíľach, keď ju niekto rozžal, musela cítiť celkom určite veľmi nepríjemne. Nahá a zahanbená v strede toľkej žiary... ach, ten Juraj, pomyslela si chápajúca Táňa.

Snažila sa niečo upratať, lebo hoci bol jej chlapec dosť poriadny a nemal nijaký veľký neporiadok, porozhadzované veci... chuchvalce prachu pod posteľou a gaučom a kreslami... tie na ňu zízali ako alergénové chuchvalce padajúce z topoľov. Vietor ich potom vynaháňa po chodníkoch ako strážny pes neposlušné ovce...

Kde má tento nešťastník nejakú metlu alebo čo... hľadala po byte, a keď nenašla nič za ani jednými dverami, skúsila skrine.

Podarilo sa.

Zakliesnené v neveľkej kasni sa tlačili zmeták a metla a vedro. Ešte aj nejaký kus handry, starého roztrhaného trička.

Zrejme na dlážku.

Vystrnadila z bytu všetku nečistotu, vyzametala podlahu aj parkety, nezabudla na kachličky v kúpeľni a na toalete. Potom vyčistila metly zanesené prachom a konečne si sadla. Až vtedy si všimla, že texasky a blúzu spolu so sakom si zašpinila do nemoty.

Bože, ešte nikdy som neupratovala nepreoblečená, vyčítala si.

Vošla do Jurajovej skrine a vybrala starú, no čistú košeľu, ktorá jej siahala dobrých desať centimetrov pod zadok. Vybehla v nej do kúpeľne, postavila sa na stoličku a trochu poobdivovala svoju maličkosť v malom zrkadle nad umývadlom.

Naozaj som pekná! Aj vo vreci, pomyslela si opatrne, lebo vedela, že pýcha nikdy neprinesie človeku nič dobrého.

Mala dvadsaťpäť rokov, dokonalú tvár, nádherné oči, pery ako hviezda amerických filmových štúdií a nohy... nohy dlhé až skoro po nebo.

Ukazovákom si prešla po jemných mimických vráskach okolo očí a vedela, že jedinou ich príčinou je smiech.

Kúpim si nejaký drahší krém! Táto Marína... to už asi nestačí, dala si záväzok a zoskočila zo stoličky.

Potom ešte z chladničky vybrala mlieko, do misky nasypala ovsené vločky, zaliala ich a pustila sa do večere.

Med. Áno, potrebujem med! hundrala nespokojne, prežúvajúc jedlo síce zdravé, ale celkom bez chuti. Kde by sa však v tomto byte med nabral! Ešte tak nejaké silné cigarety a kus klobásy... alebo plesnivý syr, mrmlala a rozhodla sa, že zajtra urobí nákup zdravších potravín.

9.

Už štvrtý deň kraľovala v cudzom byte, no cudzia sa v ňom necítila.

To je veľmi zaujímavé, ako rýchlo človek privykne inému prostrediu. Stačí upratať, rozložiť nejaké maličkosti, do pohára strčiť vlastnú zubnú kefku, pastu, parfum... a ajhľa! Domov ako odjakživa náš! rozmýšľala, pretože si vždy myslela, že človek žije najradšej vo svojom. Vo svojej kúpeľni, posteli...

Keď zistila, že doma zabudla také dôležité náradíčko, ako je depilačný krém a všetko okolo neho na zničenie chlpov na nohách, od premýšľania, čo urobí, sa celá zapotila.

Nemôžem predsa chodiť zarastená ako mamka Pôstková, oholím ich. Normálne ako chlapi bradu, tvár... rozhodla a dodala: Veď... aj tak sa dá!

Natiahla nohy na stoličku oproti a Jurajovou žiletkou pomaly a opatrne odstraňovala nenápadné, nie veľmi tmavé chĺpky. Ostrý nástroj ťahala odspodu hore a vôbec si nevšimla, že nasucho.

Nešklbalo, nebolelo...

Keď dokončila jednu nohu a poriadne ju ponatierala telovým mliekom, niekto zazvonil.

No toto je výborné! Nejaká bývalka alebo rodičia... Čo urobím? Skryjem sa do skrine? hundrala cestou k dverám.

Otvorila a... dvaja policajti.

Bleskovo potiahla košeľu, aby ofrčkovaní chalani v uniformách videli čo najmenej holého dievčenského tela, a gombík pod krkom zapla tak rýchlo ako nikdy.

Dobrý deň, pozdravili slušne. Býva tu pán Juraj Novotný?

Býva, odvetila nesmelo.

A vy ste mu čo, slečna?

Ja? Partnerka. Teda... bože, aká som ja jeho partnerka! Sme frajeri alebo priatelia... čo to táram... pomyslela si, no bolo neskoro.

Tak vám teda oznamujeme, že pán Juraj Novotný mal na dovolenke v Egypte nehodu na motocykli a, žiaľ, neprežil ju. Zrazil sa s osobným autom. Ďalšie informácie a pokyny dostanete do dvoch dní, povedal jeden z nich. Pomaly, so spoluúčasťou, so smútkom v hlase ešte dodal: Úprimnú sústrasť, slečna.

Oťaželi jej nohy, ruky brneli ako po zásahu elektrickým prúdom. Utrela si čelo, oprela sa o dvere: Počkajte... Juraj sa zabil? Nežije? Bože, bože môj... toto však musíte povedať predovšetkým jeho rodičom a tých ja nepoznám. Tento byt má iba prenajatý! Rodičovský je niekde celkom inde, vyjachtala, dusiac v sebe žalostný plač. A povedľa bielych plastových dverí sa nenápadne, postupne zosunula na zem.

Dvaja mladí policajti dievča vystrašene odniesli dnu, uložili na gauč a pri prvej pomoci sa striedali.

Keď otvorila oči, pomaly si sadla a nepreriekla slovo.

Ste v poriadku, slečna? opatrne sa spýtal jeden z nich a druhý zľaknuto povedal, že asi mali volať záchranku!

Zavoláme! Teraz zavoláme, odvetil kolega a vykrútil číslo 112.

Tlak zle, srdce zle, nepravidelné dýchanie...

Berieme vás do nemocnice. Nemôžete tu zostať sama, nariadil lekár, Táňa však odmietla.

Zostanem tu. Som v poriadku, povedala rozhodne.

Lekár pokrčil plecami, vytiahol tlačivo, vyplnil ho, potom vložil Táni do rúk pero a musela podpísať.

Veď odmietla hospitalizáciu. Na vlastnú zodpovednosť.

Do pravého rohu dole len ťažko napísala svoje meno a nemohla sa dočkať, keď z bytu všetci vypadnú.

Chcelo sa jej plakať, nariekať, chcela svoj žiaľ a smútok vykričať do celého sveta.

Druhá kapitola

Obloha sa zababušila do tmavých mračien, slnko sa pokúšalo vydobyť si čo i len malý priestor, nedarilo sa však. Ľudia sa napchávali tabletkami proti bolesti hlavy, držali si srdcia, bojac sa ich kolapsu.

To tí vysokotlakoví.

V Slávičom údolí, na bratislavskom cintoríne, chystali rovno dva pohreby.

Jeden z nich však tragickejší, ako bývajú pohreby starých, chorých ľudí. Hlboká tmavá jama, ohraničená kopčekmi vlhkej čiernej hliny, vyčkávala na mladého Juraja. Rozhlasového technika, milého milej slečny, umretého na mieste, kde vlastne ani nemusel byť.

Kopáči hrobu sa z času na čas potúžili rumom, rukami s popraskanou kožou plnou tmavého prachu si utreli spotené čelá posiate čiernymi bodkami – naplnenými pórmi.

Toto je tomu mladému? spýtal sa jeden z nich a dodal: Škoda tých mladých! Šak koľko je na svete starých, neumretých...

V ten deň nevyšla z domu.

Sedela pred malým toaletným stolíkom, starostlivo pozerala na tvár v zrkadle. Takmer ju nespoznala.

Oči zatiahnuté závojom smútku, straty... Pleť biela ako vystrašená divá hus, pery rozochvené plačom, ktorý nie a nie ustať... vlasy porozhadzované nocou.

Klop, klop... ozvalo sa odo dverí.

Tánička! Poď medzi nás! Nemôžeš tu predsa presedieť celý život! Poď, moja! ozval sa mamin hlas a Táňa odrazu pocítila obrovský nával nespravodlivosti, hnevu, žiaľu...

Ale áno, môžem tu sedieť celý život, mama! A sama a bez vás a bez Juraja. Budem tu sedieť a pomaly umierať! Choď preč, nechaj ma! kričala a zadúšal ju plač.

Vošla.

Jemne chytila do dlaní dcérinu hlavu a oprela ju o svoje telo.

Dievča vzlykalo, dych mu zastavovala bolesť duše. Matka o dnešnom pohrebe Juraja ani necekla. Jej jediným cieľom bolo utíšiť dcéru...

Tá napokon objala matku okolo drieku a so sklonenou hlavou nariekala tak žalostne do materinských šiat, že o zopár chvíľ boli do nitky zmáčané slzami.

Po chvíli pomaly vstala a oznámila, že na pohreb nepôjde. Nikdy a na nijaký.

Nemôžem. Nemôžem, mama! Odišiel a neprišiel. Ani nechcem vedieť, kam ho pochovajú. Už nie je môj, už ho nikdy neuvidím. Načo mi je hrob? Načo? Nanič! Nepôjdem s hrobom do kina! S hrobom sa nedá smiať! S hrobom sa nedá rozprávať, nič! Nech si tam hrobuje sám, bezo mňa. Nezaujíma ma! Hrob teda naozaj nie! vykričala na celý byt a rodičia sa začali o svoju dcéru naozaj báť.

Zavoláme záchranku, lekári ti pomôžu, upokoja ťa, navrhovala vystrašená matka.

Som pokojná, mamička. Už som pokojná. Len veľmi ubolená. Veľmi. Bol to strašne môj chalan! Strašne. A... zmizol. Bože, keby som len vedela, kde vlastne je! povedala, pohodila hlavou, utrela si oči a vošla do kúpeľne.

2.

Deň žialenia, deň boja s pocitom šialenstva prežila tak, ako napokon prežijeme všetko. Ak, pravda, nemá o nás záujem priamo smrť.

Ráno sa však pobrala do práce a snažila sa myslieť na povinnosti. Smutná v duši, zapozeraná do svojich pocitov.

Čo je, Tánička, si nejaká... ako po riadnom fláme! Bolo aspoň dobre? počula hlas a trvalo zlomok sekundy, kým ho spoznala.

Režisér Cyro.

Veselý, príjemný chlapík, s ktorým urobila niekoľko pekných relácií. Kráčal pred ňou tmavou chodbou, akoby vyšiel rovno zo záhrobia.

Pozrela na neho a usmiala sa.

Bol to, Cyro, riadny flám! Nikdy naň nezabudnem. Až taký... osudný! odvetila pevným hlasom a dala si záležať na tom, aby vyzerala vyrovnane, sebavedomo, príjemne.

Tak potom... kde je chyba? Lebo si ešte aj nejaká... čo ti niekto umrel? pokračoval znalec kolegýň.

Trhlo ňou, naskočila husia koža.

Umrel! Frajer! odvetila jasne a Cyro sa zasmial.

Nejaké poriadne kopačky, čo?

Ale, Cyro, toto je už ale intímna zóna! Ruky preč! zažartovala a usmiaty chlap pokračoval v ceste.

Sadla si na stoličku a po prvý raz v živote napísala na jeden šup celý scenár na štyridsať minútovú reláciu. Zahĺbená do svojich mozgových zásuviek vyťahovala z nich vetu za vetou, ukladala vedľa seba a keď prišla Mária, že konečne padla a čo tak zbehnúť do mesta, relácia bola na svete.

Žila, voňala, čakala na realizáciu.

Scenáristka rýchlo vstala, vybehla z miestnosti a celodennú prácu položila na stôl šéfke.

Teraz nech sa trápi ona, pomyslela si a rovnako rýchlo, ako zo svojej kancelárie vybehla, aj do nej vbehla.

Ideme, nie? povedala Márii, schmatla kabelku a spolu sa postavili pred výťah, aby naň trpezlivo počkali.

Počúvaj, Táňa. Čo ti dnes je? Si taká bledá, akoby v tebe nebolo kvapky krvi, pozrela na kolegyňu ustarostene.

Veď ani nie je! Moje biedne telo je odkrvené do poslednej kvapky! Stretla som sa s Bátoričkou! odvetila vážne a prvá nastúpila do výťahu plného ľudí. Tlačili sa v ňom dvaja herci, jedna speváčka, jeden šéfredaktor. Mladé ženy sa na nich nalepili a prepchatý výťah pokračoval na prízemie.

Keď vystúpili, Táňa si všimla, že má roztrhanú pančuchu.

Určite Vajda! Mal v ruke tašku s kovovými prackami, zahromžila, to však bolo všetko, čo mohla urobiť.

3.

Čas utekal ako bežec na maratóne Devín – Bratislava, Táňa však mala pocit, že sa vlečie ako slimák od plota k jahode.

Bola by skôr za šprint. Rýchly, krátky, taký, čo z hlavy vyfúka všetky smútky, spomienky, výčitky.

Stretla ho na letisku.

Premiestňovala sa z Bratislavy do Košíc, kolegovia ju čakali na letisku.

V ten deň si na sebe dala špeciálne záležať.

Dlhé vlasy vyfrndolila kaderníčka Katka, trochu melírovo, trochu takmer snehovo. Zastrihla, vyfúkala, vyčesala. Milovala návštevy u kaderníčky.

Keby ste robili ešte aj také poriadne masáže hlavy, navrhovala, ale neúspešne.

To, Tánička, robia maséri, ja som len kaderníčka. Síce s talianskymi certifikátmi, ale kaderníčka, smiala sa Katka a ukázala umelé zuby. Nie celkom najbelšie, najkvalitnejšie...

Niekedy sa cítila ako z filmu, kde ľudia za všetko platili časom. Utekala, ponáhľala sa, nestíhala. Čo ako si naplánovala čas, vždy niekto musel trpezlivo čakať. Och, aká bola z toho vždy zničená, aké mala výčitky!

Slečna, aby ste sa nepotkli. Už vám niekto povedal, že ste krása nebeská? začula chlapský hlas a vôbec nemala náladu odpovedať.

Počkajte... nebudete vy náhodou tá nádhera nafúkaná? Lebo... tvár a postavu na to máte, to je fakt, nedal si vyvolávač dialógu pokoj.

Mesiac po pohrebe Juraja nemala chuť začínať s nikým. Debaty ani chodenie.

Som to ja. No a teraz, keď to viete, nechajte ma láskavo na pokoji. Aby mi náhodou neušlo lietadlo.

Chlapík pridal do kroku a odrazu sa ponáhľali spolu.

Idete do Košíc? Lebo ja áno, povedal a z toho, ako nemal dýchaciu kondíciu, vycítila, že je fajčiar a pľúca teda nemá bohvieako zdatné.

Máte zápal pľúc? spýtala sa, mysliac si, že sa jej vracia zmysel pre humor.

Nie, som fajčiar a nešportujem. Preto poriadne nevládzem. A vy? Tiež chrčíte ako s ťažkou bronchitídou... vrátil nahrávku.

To vždy, keď nemám chuť rozprávať sa, odvetila a votrelca obdarila sladkým úsmevom.

Ten úsmev opätoval a prehovoril až v lietadle.

Máte na státie?

Sedím na pravom krídle. Vidím živé nebo a je tam fajn sviežo, povedala, pohodila hlavou a vlasy sa vôkol nej rozleteli, akoby poriadne zafúkalo.

Uvelebili sa každý na opačnej strane.

Vydýchla si. Lebo trkotať s cudzím chlapom o cudzích témach chuť nemala.

Vybrala z kabelky knihu Mahmúda Darwiša Denník každodenného smútku, otvorila na strane 46, zapichla do nej zrak a čítala:

Chceš si prenajať byt? Prečítaš inzeráty v novinách. Potom zoberieš telefón. Dobrý deň, pani, čítal som váš inzerát, že prenajmete byt. Mohol by som sa prísť pozrieť?

Cítiš, ako si ju potešil a že máš nádej: Je to nádherný byt, pane. S výhľadom na Karmel. Len príďte a prenajmite si ho radšej hneď, aby vás niekto nepredbehol...

Áno. To je ono. Odsťahujem sa od rodičov. Prenajmem si byt, vypointovala prečítané a hoci nikdy neverila na nijaké signály, týchto niekoľko riadkov za signál považovala.

4.

Nafúkaná ako sto bublín, vravel si Paľo a pokušenie, aby vstal a šiel za ňou, ustavične dobiedzalo. Pekná potvora. Krásna potvora. Najhoršie sú tie, čo o svojej kráse vedia. Čo si každé ráno pred zrkadlom vravia, bože, aká som ja neskutočné nádherná! Tie sú najhoršie! Takú len tak jednoducho nezbalíš, asi sa na to treba vykašľať hneď na začiatku, premýšľal mladý muž na sedadle číslo 32A a nemohol sa na nič sústrediť.

V hale na košickom letisku ju iba zahliadol. Mladú ženu čakali dvaja muži, naložili do auta a odfrčali.

Chcel aspoň pozdraviť, zakývať, no nevenovala mu jediný pohľad. Akoby sa nikdy nevideli, nerozprávali.

Sadla si na zadné sedadlo za šoféra a hneď začala pracovať.

Mala pred sebou ťažký deň riešenia financií svojej relácie a chcela, aby handrkovanie dopadlo čo najlepšie. Aby na výrobu relácie získala toľko peňazí, koľko narátala, že potrebujú.

Šofér auta pozeral na zjavenie okupujúce zadné sedadlo cez spätné zrkadlo iba úchytkom, tajne, aby dievča nič nezbadalo. Ešte to by mu chýbalo! Aby zbadala, že sa mu nebodaj páči! Ešte to by mu chýbalo!

Interiérom auta sa rozlievala príjemná dámska vôňa drahého parfumu a mladý muž sediaci na prednom sedadle poznamenal: Krásna vôňa! Taká patrí iba krásnej dáme.

Hneď však sklopil oči a najradšej by sa bol prefackal. Za takúto poznámku.

Sexistickú.

Nevhodnú.

Táňa zodvihla hlavu od počítača, usmiala sa a povedala si, že bude slušná a zdvorilá: Ďakujem pekne za kompliment, odvetila, a to autora poznámky priviedlo do ešte väčších rozpakov. Odpoveď na poďakovanie už nezvládol. Stíchol ako decko, ktoré dostane jednu – dve plieskavé po zadku.

Mala šťastný deň.

Vybavila všetko práve tak, ako si predsavzala.

Relácia bude a to strašné žgrlovanie, ktoré v robote tak dôverne poznala, sa napokon možno konať nebude. Šetriť, to áno, ale nie donekonečna.

Na letisko ju doviezol taxík a lietadlo do Bratislavy letelo o hodinu.

Rýchlo absolvovala všetky potrebné formality a ponáhľala sa do trupu neveľkého a vždy trochu nebezpečného vtáka z plechu. Krídla roztiahnuté ako za letu, v jeho vnútri dosť nepohodlné sedadlá, malé okienka, starý úzky koberec utekajúci stredom medzi priestorom pre cestujúcich.

Našla svoje miesto a snažila sa čo najpohodlnejšie usadiť. Kresielko umiestnené pri cestičke umožnilo mladej žene aspoň natiahnuť si nohy.

Ešte sa poriadne s najbližším okolím ani neskamarátila, keď zrazu nad ňou stál chalan z bratislavského letiska.

Paľo.

To je náhodička! povedal drzo. Letíme zase spolu, milostivá!

Sadol si vedľa Táne a bolo to v poriadku. Lebo palubnú kartu mal očíslovanú o číslo nižšie ako dievčina odvedľa.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prvá kapitola

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Druhá kapitola

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola

Šiesta kapitola

Siedma kapitola

Ôsma kapitola

Deviata kapitola

Desiata kapitola