Copyright © 2013 by Bastei Lübbe AG, Köln

Copyright © ZDF ENTERPRISES GmbH 2013

Translation © Jesika Schaft, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu HOCHZEIT IN HARDINGSHOLM

přeložila Jesika Schaft

Redakční úprava Slávka Poberová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-691-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

1

Byla to jedna z těch letních nocí, kdy se ve Švédsku nesetmí docela. Křovím se plížil muž. V pravé ruce měl plný kanystr, postupovalo se mu ztěžka. Do obličeje ho šlehaly větvičky, trní se mu zabodávalo do nohou i přes kalhoty. Přesto však nepocítil úlevu, i když konečně upocený a udýchaný dosáhl svého cíle a došel na stavbu.

Zastavil se a ztěžka oddychoval. Dávalo mu zabrat svědomí. Ještě se může vrátit, ještě si to může rozmyslet. Už už se mu chtělo zakázku odmítnout, ale když pomyslel na ty peníze, které obdržel předem... Peníze, které naléhavě potřeboval – pro sebe a pro Ulriku, s níž chtěl začít docela nový život.

Muž pevně stiskl rty a zavřel oči. Ano, tenhle nový život si opravdu zaslouží. Někde jinde, kde už nebude muset tak tvrdě pracovat, po svém boku se ženou, která trochu luxusu předpokládá.

Oprávněně, přišlo mu. Dosud nemohl uvěřit, že ho žena jako ona vůbec uznala za hodna pohledu. A nejen to, ona s ním dokonce chtěla být.

„Pro Ulriku! Pro Ulriku! Pro Ulriku!“ Jako mantru si ta slova pro sebe šeptal a vydal se přes volné prostranství směrem k velkému domu, kam se už brzy měli nastěhovat noví majitelé. Ještě nebyl hotový, ale stroje a materiál na poslední stavební úpravy už byly připravené a v pološeru jako by se na něj vyčítavě dívaly. Přidal do kroku. Ano, riskuje teď hodně. Ale kdo by se tu teď v noci ještě mohl potloukat kromě něho?

Sotva tu myšlenku domyslel, zaslechl slabé zapraskání. Bylo to někde za ním? Před ním?

Zarazil se, vnímal rytmus vlastního srdce, a namáhavě naslouchal.

Nebylo už slyšet ani hlásku. Srdce mu pomalu přestalo tak divoce bušit, ale napětí zůstalo.

Zpátky už nemůže. Otevřel kanystr a zadržel dech.

2

Tak blízko nebi!

Hellen se chtělo výskat štěstím. Jak je to dlouho, co naposledy takhle bezstarostně, volná jako pták, letěla nad krajem? Bezprostředně cítila každý výstupný proud i každou turbulenci, měla pocit, že v té malé mašině doslova splynula s přírodou okolo sebe.

Létání ve své dokonalosti. Nad ní nebe, pod ní zelené lesy, malé osady, jednotlivé usedlosti a tu a tam modře se třpytící jezera. A teď navíc i moře. Šérové ostrovy, ztrácející se v nekonečnu Baltu. Zelené skvrny zářící na modrém pozadí jako smaragdy.

Hellen byla přítelkyni vděčná hned ze dvou důvodů. Jednak proto, že jí Lara malý hydroplán hned svěřila, a taky proto, že teď vedle ní jen mlčky seděla a nechala ji, aby si nerušeně užívala radost z letu nad všemi těmi ostrovy a ostrůvky. Bylo jí ovšem taky jasné, že přítelkyni moc do povídání není. Tvářila se tak smutně. Hellen ji vzala za ruku.

Lara se usmála. „Už je zase dobře,“ řekla tiše, ale hlasem jí proznívaly nevyplakané slzy.

Trvala na tom, že Hellen v Nyköpingu vyzvedne. Hellen tam byla navštívit rodiče, které v posledních letech vídala jen zřídka. Výcvik pro profesionální piloty naplňoval většinu jejího času – a pak tu byl samozřejmě ještě Torsten.

Bezděčně se musela usmát, když si na svého přítele vzpomněla. Už dva roky bydlí spolu ve Stockholmu, ale jejich byt bude za její nepřítomnosti většinou zet prázdnotou. Torsten tou dobou neustále létá na trase Stockholm – Toronto, pokaždé s dvoudenním pobytem v Kanadě. Vede přesně ten život, o jakém Hellen sní. Teď, když dokončila letecké vzdělání, bude se do takového života konečně moct vrhnout taky.

Právě teď, když zase letěla jedním z Lařiných malých letounů, uvažovala, jestli své přítelkyni nezávidí vlastně víc než svému partnerovi. Člověk chce vždycky to, co zrovna nemá, pomyslela si pobaveně, udělala ve vzduchu velký oblouk a pak zahájila klesání nad Norrtälje.

Lařin dům stojí osamělý hned na břehu fjordu Norrtäljeviken. Hydroplány její malé firmy tu přistávají ve fjordu přímo před červeným domem, kde Lara bydlí a kde sídlí i její podnik. Přístavní molo je jen pár metrů od budovy.

„Jsem ti tak vděčná, Hellen,“ vzdychla Lara před přistáním. „Jsi moje záchrana v poslední vteřině. Kdybys mi tohle léto nemohla zaskakovat jako pilotka, mohla bych tu svou leteckou linku pověsit na hřebík.“

Hellen se zasmála. „Tys vždycky ráda přeháněla. Já bych řekla, že po světě určitě chodí celá řada pilotů, kteří by pro tebe moc rádi létali.“

„Ano, ale ne tak nahonem. Navíc neznám nikoho, komu bych stroje beze všeho svěřila, jako tobě. Bylas moje nejlepší žákyně.“

Hellen měla radost z komplimentu, a vzápětí své dovednosti prokázala vzorovým přistáním na vodě. Krátce to trhlo, a pak už voda vystříkla pod plováky. Nechala letadlo pomalu klouzat až k molu, hned vedle druhého stroje, který patřil Lařině podniku.

Vystoupila za Larou z letadla a balancovala po plovácích. S těžkou taškou v ruce to vůbec nebylo snadné. Takové malé dobrodružství, pomyslela si a vystoupila na molo.

Lara se na ni usmála. „Buď vítána. Mám radost, že tu jsi.“

„Díky.“ Hellen se zastavila uprostřed mola, rozhlédla se kolem sebe a zhluboka se nadechla.

Ten dům na břehu, ta průzračná voda fjordu, v níž se odráží modro nebe, upravená zahrada s rozeklanými starými ovocnými stromy. Hellen cítila, jak se v ní rozpíná hluboká spokojenost. Tehdy, krátce po škole, tu několik měsíců bydlela. A teď jí trochu bylo, jako by se vrátila domů.

„Uvařím nám nejdřív kávu, a pak ti uděláme palubní deník,“ řekla Lara.

„Kávu si dám nadšeně.“ Přikývla a pohledem ještě jednou přejela po třpytivé hladině. Vzdychla. „Létat s těmihle stroji je takové potěšení. Budu to tu mít jako dovolenou.“

Vtom ji zaujal malý motorový člun, který se sem rychle blížil.

Zrak jí padl na muže, jenž člun řídil. Jejich pohledy se setkaly. Na okamžik měla pocit, že se svět zastavil. Zaujatě toho muže pozorovala. Neznala ho, a přesto měla pocit jakési důvěrnosti, kterou si nedokázala vysvětlit.

Nemohla od něj odtrhnout oči. Ani on se nepřestával dívat jejím směrem. Loď se otočila jinam, ale on se po ní pořád díval. Čas a prostor jako by najednou neměly význam. Byl tu jen on… a ona…

„Hellen!“

Lařin hlas k ní pronikl zpomaleně a ztlumeně. Prošel uchem, do vědomí jí však nepronikl.

Lara, už na cestě k domu, se otočila a vrátila se pro ni. „Stalo se něco?“

Hellen se přinutila obrátit pohled zpět na pevninu a pomalu se vzpamatovala. „Všechno v pořádku. Už jdu.“

Propána, co to bylo? Něco takového ještě nezažila.

Zmateně hledala nějaké vysvětlení. Bylo to snad všemi těmi novými dojmy, tím pocitem štěstí, který před chvílí pocítila? Nebo to bylo stresem z náročného výcviku posledních týdnů? Od toho si přece tak báječně odpočinula u rodičů… Zjevně ne dost. Jak by ji jinak mohl pohled na cizího mužského takhle vyvést z míry?

Ještě jednou se zadívala za tím člunem. Už se sice o kus vzdálil, ale ještě ne dost. Zřetelně viděla, že i ten muž právě otočil hlavu a díval se jejím směrem. Viděla dokonce i úsměv na jeho tváři. Taky se usmála.

3

„Co to bylo?“ říkal si Erik pro sebe a současně nedokázal odolat pokušení ještě jednou se ohlédnout. Samotného ho překvapilo, s jakou radostí zaregistroval, že se na něj ta žena dívá.

To snad není možné! Nechápavě zavrtěl hlavou. Že ho pohled na cizí ženu takhle vyvede z míry, to samozřejmě možné je. Jenže to tak být nesmí. Vždyť se zítra žení!

Pak ho něco napadlo, a musel se tomu smát. Že by takhle těsně před svatbou prostě jen dostal strach? Má snad podvědomé obavy, že o něco přichází?

Ne. Něco takového mu vůbec není podobné. Navíc je s Linn šťastný. Vždycky mu s ní bylo dobře, hodně toho spolu zažili. Podporovali jeden druhého v těžkých časech, a tím se ještě více sblížili. Svatbou jen korunují a logicky završí dlouhý proces. Erik se cítí šťastný, a tohle štěstí pohled na nějakou ženu, kterou ani nezná, zcela jistě nerozbije.

Snažil se teď soustředit na jiné věci. Dnešní předsvatební večírek, zítra svatba. Ta cizí žena mu přesto nešla z hlavy. Znovu a znovu mu vytanul na mysli její obličej, orámovaný tmavými vlasy. Tmavé oči, tajemné oči. Okouzlily ho.

Kdo to asi je? Vypadalo to, že je u Lary na návštěvě. Nějaká její přítelkyně?

Znovu se přinutil myslet na svou práci, na velkoprojekt, který vedl. Na nově upraveném pozemku u fjordu stavěl celé sídliště. Byla to jeho dosud nejobsáhlejší zakázka a Erik na ni byl pyšný. Udělá z ní svůj největší úspěch. Navzdory hospodářské krizi se zájemci předháněli, aby si zajistili jeden ze dřevěných domů, které jeho firma stavěla výhradně z přírodních a nezávadných materiálů.

Erikův otec byl v tomto ohledu pravý pionýr. Už v dobách, kdy se o ochraně životního prostředí ještě nijak zvlášť nemluvilo, se zaměřil především na ekologické stavebniny, čímž vybudoval pro svou firmu dokonalou pověst, jíž se těší dodnes.

Erik se snažil vést firmu svého otce dál tak, jak by si otec přál. Často si však říkal, že by byl rád, kdyby ho Lars s tou zodpovědností nenechal samotného. Vždyť firmu s bratrem po tragické nehodě rodičů zdědili stejným dílem.

Pokaždé, když pomyslel na svého bratra, cítil směs zlosti a zoufalství. Byl smutný, že ztratil i jeho, i když snad ještě žije. V to Erik pevně doufal, nicméně už tak dlouho od Larse nedostal jedinou zprávu, což při jeho dobrodružném způsobu života mohlo znamenat i to nejhorší.

Silnější než smutek byla však zlost. Lars ho opustil, nechal ho na holičkách, co se týče firmy i jiných věcí. Často musel činit rozhodnutí, o kterých by se s bratrem aspoň rád poradil. Ale Lars byl pryč, a Erik nemohl počítat s tím, že se Lars kdy o firmu zajímat začne.

Myšlenky mu hlavou jen vířily. Mezitím se s lodí blížil k podnikovému molu.

Otec firmu vybudoval před branami Nörrtalje hned u vody. Erik mu za toto rozhodnutí už mnohokrát v duchu děkoval, protože to nesmírně usnadňovalo transport stavebnin. Tím bylo možné dostat se ke stavebním pozemkům u břehů fjordu nebo na vzdálenějších ostrovech vlastní lodí. Anebo se tam dát dopravit letecky od Lary.

Lařina letecká společnost sídlí jen pár kilometrů odtud… Erikovi se znovu v duchu zjevil obraz té cizinky a vyvolal v něm vzrušující pocit současně s myšlenkou, že se pohybuje v zakázaném terénu.

Konečně přistál. Když měl loď uvázanou, všiml si Nilse, jednoho ze zákazníků. Právě vystupoval z vozu. Nils se oženil s jednou z Erikových bývalých spolužaček, a nedávno se jim narodilo dítě.

„Hej, Eriku!“

„Hej, Nilsi,“ pozdravil Erik. „To je dobře, že tě vidím. Zrovna se vracím ze stavby. Jedeme přesně podle plánu. Vypadá to, že se budete moct příští měsíc nastěhovat.“

„Výborně. Na tvé lidi je opravdu spoleh. Ale chtěl jsem tě poprosit ještě o jednu věc.“ Mával papírem.

„Aha, to máš v ruce nákres? Copak se děje?“

„Nic se neděje,“ usmál se Nils. „Plná spokojenost. Jen jsem se chtěl zeptat, jestli bychom do obýváku ještě mohli zapracovat tenhle výklenek.“ Rozložil plán, položil ho na složené dřevo a prstem ukázal na jedno místo nákresu. Erik se nad tím sklonil a uvažoval.

„Ale ano, to půjde,“ řekl pak.

Nils si viditelně oddechl.

„Naštěstí s tím jdeš ještě včas. O pár dní později by to už nešlo,“ řekl Erik. „Hned zavolám na stavbu předákovi.“

V tu chvíli mu zazvonil mobil. Linn. Erik pocítil teplo. Linn mu byla tak důvěrně známá, na Linn se mohl vždycky spolehnout. Od Linn se nemusel obávat žádných překvapení, rozhodně ne nepříjemných.

„Eriku, je to hrůza,“ slyšel ji rozčileně volat do telefonu, jakmile hovor přijal.

„Co se stalo?“ Erik si nemohl odpustit úsměv. Jeho nastávající se v posledních dnech zabývala výhradně svatbou, v čemž ji vydatně podporovala její matka i jeho spolupracovníci, a neustále docházelo k novým katastrofám. Aspoň Linn ty události právě tak vnímala, zatímco Erik v těch komplikacích viděl jen drobné, řešitelné potíže.

Přesně tak. „Šaty!“ vyhrkla Linn. „Nepřivezli je!“

Erik se zamračil. Tentokrát Linnino rozčilení chápal. Svatební šaty jsou pro nevěstu nepostradatelnou součástí oslav.

„Vždyť bylo přesně domluvené, že ty šaty dneska doručí.“

„No právě,“ na to Linn. Erik v jejím hlase jasně slyšel bezmoc, která se snadno mohla zvrtnout v zoufalství. „Jenže oni nemůžou najít žádného kurýra, který by sem ty šaty mohl dnes dopravit.“

Že nemají kurýra? Ve městě jako je Örebro? Erika napadlo, že by se tam mohl vypravit sám, ale hned to zavrhl, protože to by trvalo příliš dlouho. Vyjíždět v pátek odpoledne z Nörrtalje znamenalo prodírat se zácpou těch, kdo mířili na víkend na chalupu. Dostat se tam a zpátky rychle, aby se vrátil včas na večírek, bylo zhola nemožné. Proč si Linn jen musela vybrat svatební šaty zrovna v Örebro? Vtom dostal nápad. A zase se mu před očima vynořila ta neznámá tmavovláska, kterou viděl u Lary. Zrovna při telefonátu se ženou, kterou si má zítra vzít… Při rozhovoru o jejích svatebních šatech…

„Jen klid,“ snažil se svou snoubenku utěšit. „Já se o všechno postarám. Dostaneš svoje šaty ještě dnes. Slibuju!“

Linn se skutečně uklidnila, když jí pověděl o nápadu s Lařiným hydroplánem.

Když zavěsila, vyhledal Erik v mobilu Lařino číslo. Svěřil jí už mnoho malých zakázek, několikrát k němu letadlem dopravovala zákazníky, ale tohle bude ta nejdůležitější zakázka, jakou od něj kdy dostala.

„Tady Erik Torberg,“ řekl, když se ozvala hned po druhém zazvonění.

„Kdo byla ta žena, s níž jsem tě před půl hodinou viděl u břehu? Je u tebe na návštěvě? Odkud je? Jak se jmenuje…“

„Eriku? Jsi tam ještě?“ pronikl mu k uchu Lařin hlas.

Erik se rozpačitě usmál. Ještěže žádnou z těch otázek, co měl na jazyku, nevyslovil nahlas!

„Promiň,“ omluvil se. „Ano, jsem tady. Mám tu menší kalamitu a doufám, že mi budeš moct vytáhnout trn z paty.“ Vylíčil jí problém a Lara mu slíbila, že se postará, aby Linn dostala své svatební šaty ještě dnes odpoledne. Erik jí poděkoval a ulehčeně zavěsil. Pak si všiml Nilsova pobaveného výrazu.

„Vidím, že máš všechno pod kontrolou,“ poznamenal Nils.

„No jasně,“ na to Erik. Kdybys tak věděl…, pomyslel si. To, co v tuhle chvíli naprosto neměl pod kontrolou, bylo jeho vlastní citové rozpoložení. Vždyť je to k zbláznění, že není schopen zahnat tu cizí ženu ze svých myšlenek. Čím více se o to snažil, tím silnější bylo přání ji znovu spatřit.

4

Linn dopadla na židli u jednoho z četných stolů rozestavených po louce a deprimovaně zírala před sebe. „Nejradši bych celou tu svatbu odpískala. To je přece zlé znamení, že ty šaty nedoručí včas!“

Edda, její matka, se uprostřed prostírání stolů zarazila a zděšeně se na dceru podívala.

„Odkdypak jsi pověrčivá?“ zeptala se. „Nejlepší svatby jsou přece právě ty, co začínají nějakou katastrofou,“ prorokovala. „Aspoň budeš mít veselou historku k vyprávění vnoučatům.“

Linn vrhla po matce vzteklý pohled. „Nemám svatební šaty,“ řekla a zdůraznila každé slovo.

Edda uhladila ubrus. „Však on se Erik postará, abys před oltářem nestála nahá,“ poznamenala lehce.

„To doufám!“ na to Linn stroze. Sama nevěděla, proč se její nálada ještě pořád pohybuje pod bodem mrazu. Vlastně už nebyla nijak zvlášť veselá ani před telefonátem se svatebním obchodem. Zpráva, že její šaty nedorazí včas, jí pak už jen dodala zbytek.

Copak by se nevěsta neměla cítit úplně jinak? Neměla by být v nejlepší náladě, protože se už příští den navždy spojí s mužem, kterého miluje a který miluje ji?

Ano, Erika opravdu miluje. Byl tu, když jí bylo zle – navzdory tomu, že na tom tenkrát sám byl taky moc špatně. Ztráta, kterou utrpěl smrtí svých rodičů, byla navíc mnohonásobně horší než to, co se stalo jí. Linn si dovedla představit, co Erik tenkrát musel prožít. Její matka sice žije a těší se pevnému zdraví, ale její otec zemřel před několika lety po dlouhé, těžké nemoci. Pro Linn, tenkrát dospívající, to byla zlá doba. Její matka otce až do poslední chvíle láskyplně ošetřovala, a jakkoli bolestivý jeho odchod byl, pro něj i pro všechny jeho blízké to bylo i vysvobození.

Linn mnohokrát uvažovala, co je horší: pomalá, plíživá smrt anebo naopak rychlý, bezprostřední konec, jako u Erikových rodičů. V dobré náladě vyrazili na narozeninovou oslavu – a nikdy se už nevrátili. Řidič nákladního auta přehlédl značku STOP a frontálně narazil do jejich osobního vozu. Anita a Björn Torbergovi zemřeli na místě – tak to Erikovi sdělila policie.

Linn při té vzpomínce dosud naskakovala husí kůže. Za tři dny se konal pohřeb, ale tou dobou byl Lars už pryč. Nikdo nevěděl, kam a proč zmizel, bez jediného slova. Leckdo pak usoudil, že Lars neunesl smrt rodičů a proto odešel.

Linn o něm od té doby už nikdy neslyšela. Někdy to bylo, jako by Lars vůbec neexistoval. Nezbylo po něm víc než vzdálená vzpomínka. Hned pak zase dostala pocit, jako by se to stalo teprve včera. Erik za poslední roky tu a tam od Larse dostal pohled, v nepravidelných, a především velmi dlouhých intervalech. Pokaždé z nějaké nové země, z jiného kontinentu. Takže žije. Aspoň to.

Linn sebou trhla, protože si k ní najednou sedla matka a vzala ji za ruku. „Budeš překrásná nevěsta,“ řekla láskyplně.

Linn se kvůli předchozím úvahám zmocnil pocit viny. Byla matce za její účast vděčná a modlila se, aby Edda nevytušila, kam se právě ubíraly její myšlenky.

„Bude to nádherná slavnost,“ pokračovala Edda nerušeně. „Přesně, jak sis to vždycky představovala.“

Ano, tak si to představovala. Už před lety. Tenkrát přesně věděla, jakou svatbu chce mít. Jaké šaty bude mít na sobě, jaké boty, a jaké jídlo se bude podávat. To všechno měla naplánované. Stejně jako celý další život. Teď se všechno dělo poněkud se zpožděním, a ačkoli to probíhalo tak, jak si vysnila, přesto to bylo docela jiné. Protože se změnila ona, protože se vyvinula, a protože to byl Erik a ne…

„Všechno bude v pořádku, má milá,“ přerušila její úvahy znovu matka. „Budeš s Erikem moc, moc šťastná.“

„Ano!“ Linn přesvědčeně kývla. Přesně to chtěla slyšet. „To budu!“

Oba si to zasloužili, ona i Erik. Být šťastní.

Naplnila ji důvěra, než jí došlo, že jí tuto důvěru diktuje rozum, její cit ji ovšem nesdílí. Otevřela ústa, ale hned je zase zavřela. Nemohla o tom mluvit. S nikým, a už vůbec ne se matkou. Edda by to nechápala.

Pocítila v sobě hlubokou bezmoc, přinutila se však usmát.

Edda ji něžně pohladila po tváři, pak energicky vstala a uhladila ubrus. „Tak bychom se do toho měly zase pustit. Máme ještě spoustu práce.“

Linn se ovládla a vstala taky Matka má pravdu, mají toho ještě dost. Dnes večer se koná ta předsvatební oslava, zítra samotná svatba. Někteří hosté dorazili už dnes a ubytovali se v hostinských pokojích na pozemku. Za normálních okolností se tyto pokoje v létě pronajímaly turistům, ale letos Erik kvůli svatebním přípravám žádné rezervace nepřijímal.

Linn zamyšleně pozorovala scenérii kolem sebe. Z modrého nebe zářilo slunce, stoly na trávníku, povlovně se svažujícím se k vodě, působily jako bílé vločky na zeleném pozadí. Na stromech kolem visely barevné lampiony, a nechyběla ani dřevěná taneční plocha. Přesně tak, jak si vždycky představovala. Tak proč se cítí tak nanicovatě? Jako by to ani nebyla její vlastní svatba. Jako by byla divačkou nějaké hry, v níž režisér nechal markantní chybu, místo aby zasáhl.

„Linn?“ uslyšela vedle sebe neklidný hlas matky.

Seber se konečně, napomínala Linn sama sebe. „Vždyť už jdu,“ řekla matně.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

2

3

4

RECEPTY