Copyright © Karel Cubeca, 2007

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Karel Cubeca

Redakční úprava Alena Zatloukalová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2007

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7362-468-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

PODĚKOVÁNÍ

Dva předchozí Cubecovy romány „Prokletí zlatokopů“ a „Zlato Afriky“ byly napsány za několik dnů způsobem jakéhosi free stylu, kdy se příběhy rodily v hlavě autora jen pár vteřin před okamžikem, než je jeho ruka zachytila formou rukopisů mezi řádky sešitů. Poté byly příběhy přepsány na počítači a hned, bez úprav a pečlivých korektur, putovaly do nakladatelství a do tiskárny, pak do distribuce a do knihkupectví.

S románem „Poselství přes propast času“ je to jinak.

Karel Cubeca říká: „Jestliže u předchozích románů jsem si jenom zkoušel, co hlava zvládne vymyslet na jeden zátah za čtrnáct dní, pak na ,Poselství přes propast času‘ jsem si dal mnohem více záležet a pracoval na něm téměř celý rok.“

Karel Cubeca si dovoluje alespoň touto cestou poděkovat Friedhelmovi Moserovi za řadu filozoficko-etických postřehů a názorů, Chérii Carter-Scottové za moudrosti a zamyšlení nad lidským údělem a cestami, které vedou člověka k úspěchu, svatému Augustinovi za rozpravu o životě, bytí a času, Martině Houserové za všestrannou pomoc při práci na textu a Zdence Horové za to, že rukopis neskončil v šuplíku, ale spatřil světlo světa v knižní podobě.

Autor také děkuje všem čtenářům za ochotu ponořit se s ním do úvah nad životem a během světa.

Přestože je kniha románovým dílem, některé mýty, místa, události i postavy vychází ze skutečnosti, jiné jsou ovšem tak, jak je u románů obvyklé, výplodem autorovy fantazie.

PÁR SLOV ÚVODEM

Víra je něčím, co na rozdíl od skutečnosti existuje pouze v naší fantazii. O víře můžeme vést sáhodlouhé diskuse, ale nikdy nemůžeme dospět k hmatatelnému důkazu, že předmět naší víry opravdu reálně existuje a my si ho v libovolnou chvíli můžeme osahat, očichat, prohlédnout…

Předmět naší víry stojí daleko mimo nás a současně i hluboko v našem nitru, víra nás obklopuje i naplňuje a přitom je jakoby vzdálená a našemu já nedosažitelná. Víra je domněnka, s kterou se dobrovolně ztotožňujeme, a tak se stáváme uvědoměle i neuvědoměle my sami její součástí. Víra v nás utváří svůj vlastní svět s vlastními hodnotovými žebříčky, v kterých se odráží odvěké niterné sváření chtíče, morálky, moci, představ, přesvědčení, zásad, emocí…

Víra nás osvobozuje a dává nám pocit čehosi, co nás samé přesahuje a odpoutává od všech břemen nelehkého bytí, ale v tu samou chvilku nás současně tiskne k zemi obrovskou silou starostí, obav, úzkostí a strachu.

Dva všudypřítomné protiklady znamenající obraz života každého z nás. Díky víře je náš život napůl skutečný a napůl tajemný a všechny palčivé otázky života a jeho smyslu tak mají v sobě zakódován neřešitelný rozpor mezi světem, na který si můžeme sáhnout, a světem, který je našim pozemským smyslům skryt a my můžeme jenom spekulovat o tom, jak to v něm chodí a jak to v něm vypadá.

Víra je nejstarším terapeutickým nástrojem naší mysli, neboť nás odvádí mimo teritorium našich každodenních činností a starostí, často plných stresů, napětí a depresí.

Samotná náboženská víra není jen prastarým terapeutickým nástrojem, ale je přímo promyšleným a tisíciletí zdokonalovaným terapeutickým systémem, na jehož základech vznikala a rozvíjela se jednotlivá náboženství jako terapeutické instituce poskytující lidem návod k tomu, jak mají prosytit své životy duševním uvolněním skrze spojení člověka s představou samotného Tvůrce přírody.

Léčivá síla modlitby a tichého rozjímání je nezpochybnitelná, uvolňuje nejen psychické, ale i svalové napětí, mysl člověka se koncentruje, tkáně se lépe prokrvují, odplavují se stresové hormony, rozšiřují se cévy a tělo se zbavuje psychického i materiálního odpadu.

Nezvládne-li člověk víru, uchopí-li ji jenom jako prostředek moci, nebo podlehne-li víře jako čemusi, čemu se musí bezpodmínečně podrobit, pak se nutně stává jenom hračkou v rukou těch, kteří si bezostyšně přivlastňují právo být vykladači jediné správné víry.

U člověka bezhlavě podléhajícího víře plíživě přichází dezintegrace osobnosti a postupná ztráta vlastní integrity. Víra se stává patologickou, člověk oslabuje a ztrácí schopnost vlastního úsudku a vlastního svědomí.

Naopak zdravá víra člověka posiluje, dodává mu sebevědomí, dělá ho stabilnějším a psychicky odolnějším. Zdravá víra člověka nerozbíjí, zdravá víra vede k celistvosti, harmonii a vnitřní vyrovnanosti, k síle a k pokoře. Přitom nemusí jít výhradně o náboženskou víru, ale prostě o víru v něco, v co věříme, v co doufáme…

I přes propast času zůstávají pochody lidské psychiky bez velkých změn, i po tisíciletích lidé konají tak, jako konali jejich dávní předkové.

O víře, o lidských osudech, o lidských rozhodnutích a činech před tisíci lety i o víře, lidských osudech, lidských rozhodnutích a činech současnosti, pojednává tato kniha.

My sami musíme být tou změnou,

kterou chceme vidět ve světě kolem nás.

Mahátma Gándhí

HLAVNÍ POSTAVY PŘÍBĚHU:

Doba 1500 let před naším letopočtem

Král Gauloe Osmnáctý – panovník Říše na území části dnešní Austrálie

Nejvyšší kněz Liotheb – nejbližší rádce krále Gauloa

Král a vojevůdce Bu-tu – protivník krále Gauloa

Období po roce 2000 našeho letopočtu

Mark Kingman – bývalý šéf francouzské protiteroristické jednotky Neptun, otec Marka Russella

Eva de Boissy (Russellová) – bývalá agentka KGB a dávná milenka Marka Kingmana

Mark Russell – syn Evy de Boissy a Marka Kingmana, absolvent policejní akademie

Susan – přítelkyně Marka Russella

Pierre de Boissy – penzionovaný policejní prezident a bývalý ministr vnitra Francie

Sharon Adlerová – milenka Marka Kingmana a Marka Russella, generální ředitelka firmy GIMC

Adam Irving – dědic obrovského jmění, majoritní vlastník firmy GIMC

Eva Irvingová – milenka Marka Kingmana, manželka Adama Irvinga

Wanda Irvingová – matka Adama Irvinga

Job Samora Bassa (Nkosi) – právník a rodinný přítel Irvingů

Alan Blair – hrobník na hřbitově v městečku Beacon v západní Austrálii

Jane Blairová – hrobníkova žena

Helena Carboneová – bývalá policistka, nyní majitelka detektivní kanceláře

Maxim Crick – přítel Alana Blaira

James Jaspers – starý profesor teologie a historie

Kardinál Santorini – tajemný vyslanec Vatikánu

Robert Gorman – lékař kliniky asistované reprodukce v Londýně

Gauloe bral schody po třech a z přemíry námahy mu obličej zčervenal. Hnal se do schodů jako o život, a když konečně stanul před vyřezávanými dveřmi pokrytými masivními zlatými pláty, prudce vydechl a následně dlouze nasál čerstvý vzduch, po kterém jeho plíce zoufale lapaly.

Potřeby svého těla jinak ignoroval, zalovil pravou rukou v brašně, kterou skrýval pod rudě červeným pláštěm, a vytáhl překrásnou zlatou korunu. Posadil si ji na hlavu a utřel si cípem pláště zpocený obličej.

Věděl, že jeho královský majestát musí do poslední chvíle existovat jako něco, co je nadřazeno všemu pozemskému a jemuž se vše pozemské musí podřizovat. Jinak by přestal platit řád. A tam, kde neplatí řád a pravidla, tam se vynoří zlo. Nekonečné, všudypřítomné, jen občas na okraj vytlačené zlo, které číhá jako nezničitelný parazit v každé lidské duši, samozřejmě i v duši Gauloa, která se stala řízením osudu duší královskou…

Gauloe Osmnáctý dvakrát silně a třikrát tišeji uhodil klepadlem do dveří, což byl prastarý rituál předznamenávající příchod krále, a vložil zlatý klíč do zámku. Dvakrát klíčem otočil, pak jej povytáhl a otočil jím ještě jednou.

V zámku zachrastil jemný mechanismus a dveře se začaly pomalu otevírat.

Gauloe se hrdě napřímil, zvedl bradu, a v jeho obličeji se rozhostil mír a klid, tolik kontrastující s válkou a neštěstím, které už sahalo přímo ke stupňovité kamenné pyramidě, kamennému srdci mocné říše, v němž se král nyní nacházel. Před kamenným monumentem se odehrávalo poslední dějství života společnosti, jejíž byl Gauloe Osmnáctý nejvyšším panovníkem, nejvyšší duchovní, správní a morální autoritou.

Patnáct století před okamžikem, kdy se narodí Ježíš Kristus a lidé začnou psát nový kalendář, více než tři tisíce let před tím, než Kolumbus objeví Ameriku, se v západní části kontinentu, jemuž se v daleké budoucnosti začne říkat Austrálie, král Gauloe zvolna nadechl a majestátným krokem, zbaveným jakýchkoli viditelných emocí, vstoupil do dveří.

Jen s vypětím všech sil zabránil tomu, aby v přirozené reakci nepřimhouřil oči, když žlutá zář vycházející z místnosti po otevření dveří prudce zablýskla a na okamžik jej oslepila.

Zůstal stát na nejvyšším stupni schodiště, které pod ním ústilo do dna kruhovité síně, v jejímž středu byl stůl vykovaný z jednoho kusu zlata. Tři muži a jedna žena před králem poklekli, ale on nedal ničím najevo, že je vidí, jen v přátelském gestu zvedl ruce a dlaně otočil vzhůru k nebi.

Až když se po chvíli lidé u zlatého stolu postavili, král lehce pokynul hlavou a vydal se po schodech dolů. Rukou si přidržoval plášť, aby si jeho lem nepřišlápl, a když sestoupil na předposlední schod, všichni v síni znovu poklekli a sklonili hlavy na výraz úcty a pokory.

Přátelsky se tvářící panovník ke každému z přítomných přistoupil a položil mu dlaň na temeno hlavy, neboť dotek královské dlaně, jež se pyšnila královským červeným znamínkem trojúhelníkového tvaru uprostřed, znamenal nejvyšší výraz panovníkovy přízně a úcty.

Když nezbytný rituál pozdravu skončil, posadil se král ke stolu, což se zdvořilou časovou prodlevou následovali oba jeho místokrálové a spolu s nimi i nejvyšší kněz a mladá dívka.

Král se ujal slova: „Ptám se vás, přátelé, kdo bude kralovat po mně, ozdobeném rodovou korunou královskou, předávanou z hlavy na hlavu všech mých předchůdců, kteří spravovali naši zemi přede mnou? Bezbožní stojí již zde, není záchrany a stín jejich zbraní zahalil celé naše území. K čemu je nyní má urozenost, k čemu je nedávná hojnost věcí a spokojenost našeho lidu, jestliže nepřátelé pošlapali naši spravedlnost, lidskost a právo? Říše je dobyta, osud je zpečetěn, spravedlnost, statečnost, moudrost, umírněnost, naděje a láska ztraceny. Ztraceny pro tuto chvíli, a my nyní činíme, jak zákony moudrých předků káží. Pochováme tradice, současnost i budoucnost bez oplakávání, pohřbíme je bez náhrobního kamene, který by zvěstoval, že my tu mrtví ležíme, protože náš vzdělaný a pokorný lid byl pobit hloupými nevzdělanými barbary, jejichž jediným uměním a jedinou dovedností je vedení války. Moudrost je mýcena a naší povinností je uchránit alespoň její zbytky pro ty, kteří svojí vůlí překonají primitivní kulturu násilí a válek, kterou k nám král Bu-tu se svými vojsky zavlekl a s níž nás dnes přišel popravit.“

Gauloe se díval zdánlivě do prázdna, ale každou částečkou svého těla vnímal i nejmenší záchvěvy mysli všech, kteří byli přítomni.

„Je vše připraveno?“ obrátil se na nejvyššího kněze.

Kněz přistoupil a řekl: „Ano. Každý z tvých místokrálů již předal truhlici s písemnostmi, dary a poselstvím budoucnosti na smluvené místo.“

„A tvá vlastní truhlice?“ optal se král.

„Je také na svém místě, včetně knihy věd a proroctví Imonese Prvního. Truhlice jsou zakovány do zlatých schránek a schránky jsou zabaleny v plátně a vosku. Vosk je pokryt pryskyřicí a pryskyřice potažena hovězím lojem. Přes loj je několikrát přetaženo plátno a vše je znovu zakapáno voskem. Hroby jsou připraveny k zahrabání.“

„Děkuji,“ vzdychl král, „zbývá poslední noc, pak nepřátelé proniknou i sem, do centra naší Říše. Nedovolíme, aby naše vědomosti, předávané z generace na generaci, byly vykořistěny lidmi, jimž není vzácná moudrost a láska, ale kteří obdivují a vyznávají brutální sílu a z ní vycházející moc. Ve schránkách naše vlastní moudrost přežije věky, aby jednou v daleké budoucnosti vyklíčila a rozkvetla do doby, v níž učenost a láska lidí zvítězí nad hrubou silou a nepřátelstvím. V našich současných bědách nám radost činí jediné. Víra. Víra v to, že jsme zvolili spolehlivou cestu, která divadelní představení života, z něhož jsme odehráli téměř do konce první scénu, posune k druhé scéně, neboť život sám je předlouhou hrou a věčným zápasem mezi láskou a moudrostí na straně jedné, a arogancí a násilím na straně druhé.“

Všichni přikývli.

„Proti lidské hlouposti a domýšlivosti nevyrostla ještě žádná bylina,“ pokračoval král, „smrt je návrat domů a život je zkouškou naší síly a moudrosti. Víra je řád a řád je záchranou před pádem do propasti. Zákon je součástí víry a víra je součástí zákona. Zákon je podstatou víry a víra je podstatou života. Nyní uděláme poslední krok před tím, než ukončíme vlastní životy. Darujeme barbarům víru, neboť jen z víry lze vytvořit řád a jen z řádu lze vypěstovat svobodu.“

„Vše na tomto světě, urozené i neurozené, se časem obrátí v prach a hlínu červů,“ řekl nejvyšší kněz, „tlukot jedněch srdcí je nahrazován po věky tlukotem jiných srdcí a pokolení je nahrazováno pokolením novým. Nač cítit lítost, stojíme-li na prahu velké změny? Čest králova bude zachována a naše pyramida zabrání tomu, aby tebe, králi, bezbožní vytáhli bezmocného ven a demonstrovali svoji moc tvým usmrcením. Tvé panování, třebaže předčasně ukončené, ochránilo a ochrání poklady moudrosti našich vzdělanců a našeho lidu příštím věkům. A s pomocí prozřetelnosti uchráníme příštím věkům i schránku s poselstvím tvého požehnaného rodu, aby v budoucnosti byla znovu povznesena krása, síla, moudrost a čest králova a celého královského pokolení tvé krve.“

* * *

Hordy ozbrojenců zbrocených krví se vynořovaly ze všech stran a dobíjely poslední zoufalé zbytky obránců stahujících se co možná nejorganizovaněji směrem ke stupňovité kamenné pyramidě, duchovnímu i mocenskému centru Říše.

Protože boj nezvratně směřoval ke svému závěru, děs v očích obránců byl stále znatelnější. Nebylo úniku. Jejich světlá kůže zděděná po předcích, kteří sem kdysi dorazili přes široký oceán, obránce natolik odlišovala od útočníků, že jakákoli snaha vmísit se nepozorovaně do útočných řad a zachránit si holý život byla zbytečná a pošetilá.

Říše, která pěstovala filozofii, kulturu, umění, vědy a architekturu, podcenila cizí vojenskou sílu, nedisponovala dostatečnou obranou a nyní se zmítala v poslední smrtelné křeči před neodvratným koncem.

Sluneční kámen obrovské kamenné pyramidy, jenž na jejím vrcholu spočíval stovky let, byl před několika hodinami jednoduchým mechanismem svalen do hlavního vchodu a pyramida se stala nedobytnou pevností, může-li být v našem světě cokoli nazýváno nedobytným. Každopádně pro útočící armádu, její znalosti a síly, se stal vnitřek pyramidy, vystavěné z obrovských kamenných kvádrů, pro tuto chvíli opravdu nedosažitelným.

Uvnitř pyramidy probíhalo poslední jednání nejvyššího vedení Říše. Říše, která už fakticky neexistovala.

Král uvnitř pyramidy domluvil, domluvil i nejvyšší kněz, postavil se, opřel se rukou o desku zlatého stolu, podíval se králi do očí a nadechl se k dalším slovům: „Ano, králi. Jen z řádu lze vypěstovat svobodu. A přesto naše Říše, vzor řádu a dokonalé organizace, přinesla svým lidem smrt. Proč?“

Král sklonil hlavu a v zoufalství, tolik kontrastujícím s jeho hrdostí při vstupu do síně, tiše odpověděl : „Protože jsem já, Gauloe Osmnáctý zapomněl, že řád je třeba chránit. Zapomněl jsem, že lidská podstata je proměnlivá a miliony lidských přání jsou jako hořící pochodně zapalující jeden požár za druhým. A teď ten požár spálí nás, neboť jsme nebyli dostatečně připraveni účinně mu čelit. Přání kohosi, jakéhosi brutálního nevzdělance Bu-tua, znamená pro nás i pro naši zemi zkázu a smrt.“

„Souhlasím,“ přikývl kněz, „výchova určuje naše chování. Tví rodiče, králi, byli vzdělaní a mírumilovní lidé. Tobě vštípili lásku a vzdělanost a ty jsi ji ze svobodné vůle přijal. Již v hodině tvého narození se daly do pohybu události, které dnes vrcholí. Ty jsi produktem výchovy svých rodičů a tvá výchova předurčila tuto hodinu. Každý z nás je obětí vlastní determinace a je řízen neúprosnou kauzalitou příčin a následků. Když vichřice potopí loď, je za to potrestána? Když blesk zabije člověka, je za to potrestán? Ne. Svět je pouhým sledem událostí, které se prolínají a jako štafeta řetězí. Jedna událost střídá druhou a není nikoho, kdo by řeku nazývanou časem zastavil.“

„Ano,“ přikývl král.

„Za tvé vlády Říše končí,“ pokračoval kněz, „máš být za to potrestán? Ne. Žádná lidská společnost není věčná, a proto ve chvíli, kdy přichází její konec, i v té době někdo vládnout musí. Úděl takového vládce je mnohem těžší nežli všech jeho předchůdců dohromady. Nemá smysl rovnat pozpátku věci, které zpráchnivěly, které řeka času odnesla daleko do zapomnění. A každá chvilka, která se stává v našich životech minulostí, neodvratně práchniví. Snaha vracet jakékoli věci zpátky, vytahovat je z minulosti do současnosti, je jenom klamným bludem o tom, že se tyto věci mohou v plné síle stát znovu součástí našich životů. Nemohou. Často jsem ti, králi, vyprávěl příběhy potvrzující nezpochybnitelný řád věcí a času. Vyslechni si můj poslední kratičký příběh:

Seděl jsem na návštěvě u Laula, svého pobočníka, když tu přiběhl jeho pes a v zubech měl mrtvou sousedovu kočku, celou zválenou od bláta. Laul se velice lekl, že jeho pes kočku zakousl a soused se bude zlobit, proto se svojí ženou kočku psovi vzali a to mrtvé zvíře vykoupali, vysušili a načesali. Večer Laul opatrně vlezl sousedovi do zahrady a mrtvou kočku položil do jejího košíku a naaranžoval ji tak, jako by jen spala. Druhý den k němu přiběhl soused a byl šílený strachem, prý se v jeho domě stal zázrak. Co se stalo? Zeptal se souseda polekaně Laul. Přece večer udělal vše, co mohl, aby ochránil sousedské vztahy! Představ si, Laule, blekotal vyděšeně soused, že nám před týdnem zdechla kočka, já jsem ji zakopal a dnes ráno leží zase ve svém košíku a vypadá jako živá!“

„A závěr?“ zeptal se král.

„Závěr,“ usmál se kněz, „je jednoduchý. Události se řadí ve světě svojí vlastní vnitřní dispozicí, jíž se lidé musí podřídit. Člověk se ve své pýše domnívá, že sám je činitelem, který utváří svět, ale pravda je jiná. Svět utváří člověka a nechává mu jen zdání moci. A co nás, lidi, vůbec motivuje k životu? Výzvy. Drobné i větší výzvy jsou příčinami toho, proč chceme žít, a samozřejmě jsou hlavními příčinami našeho růstu i našich proher a pádů.“

Kněz se uklonil a podal králi zlatý válcovitý předmět, zhusta popsaný malými písmeny a zdobený rytinami.

„Děkuji ti, králi, za oběť a dar, bezpečně a přesně jsem podle doporučení bohů a našich předků uzavřel tvé živoucí poselství do schránky věčného přežívání. Základ tvého těla a tvé duše je bezpečně uložen v tomto nezničitelném poselství. Věřme, že tvář v něm ukrytá bude jednou v budoucnosti ozářena a s obsahem schránky naloží její nálezce tak, jak prozřetelnost poručí. A protože prozřetelnost ve svém důsledku miluje a zachovává život, nechá jistě rozkvést poselství mezi pokolení, kde již nebude hněvu, špatností a hříchů. Tak jako lakomec nemůže panovat, protože je poddán vládě peněz, tak i prozřetelnost nemůže zničit tvé poselství, neboť je poddána životu a věčnému přežívání. A teď, králi, vlož prosím svoji živoucí pečeť i do této mladé dívky a otevři novou knihu života nejen v daleké, ale i v bezprostřední budoucnosti.“

* * *

Tři stovky obránců, poslední bojeschopné zbytky mužů z dvacetitisícové armády Říše, zaujaly kruhovou obranu kolem pyramidy.

Ve stometrové vzdálenosti kolem nich se začal uzavírat prstenec tvořený tisíci muži, kteří radostí z blížícího se konce mnohaletých bojů řičeli a zvedali zbraně vysoko nad hlavu.

Před nimi byly poslední hodiny války, před jejich zraky se vypínalo kamenné srdce toho podivného bílého národa. Kamenné srdce, které poslední zubožení obránci nemohli v žádném případě uchránit před dobytím.

Vítězný řev ještě o poznání zesílil, když se za rytmického bubnování desítek bubnů objevila nosítka, na nichž seděl náčelník, král a vojevůdce zvaný Bu-tu.

Bu-tuova nosítka nesli svalnatí muži a kolem nosítek drželo bedlivou stráž několik dobře vycvičených bojovníků.

Bu-tu nechal přinést nosítka až na okraj vnějšího prstence svých vojsk a zvedl ruku. Hluk a řev šířený tisíci hrdly se pomalu ztišoval a náčelník se přímo na nosítkách postavil.

Opsal paží kruh a tleskl. Potom se sehnul, vzal do ruky hrst připravené, sluncem rozpálené hlíny a mrštil ji proti pyramidě a jejím obráncům.

Znovu se z hrdel bojovníků jeho vojska rozeznělo vítězné a burcující volání. Bojovníci se po vzoru svého nejvyššího velitele ohýbali k zemi, nabírali do rukou hlínu a házeli ji posměšně směrem k pyramidě a k jejím obráncům.

Bylo zřejmé, že boj za chvíli skončí, a obránci s hrůzou v očích sledovali, jak za nadšeného přihlížení vítězné armády jsou jejich ranění druhové, ležící a plazící se v zoufalé snaze uniknout protivníkům, postupně masakrováni předsunutými hlídkami Bu-tua, je jim zaživa otevírán hrudník a břicho a vnitřnosti jsou rituálně pojídány.

Bu-tu si byl vědom síly, opojení a odhodlání, kterou toto kruté zacházení s protivníkem dává jeho mužům, a hlasitě je v jejich činnosti pobízel a podporoval.

Čtyři Bu-tuovi muži před něho dovlekli jednoho se zraněných velitelů protivníka, který ještě před chvílí nejstatečněji ze všech burcoval obránce k boji a do úplného vyčerpání se bil za svého krále.

Bu-tu seskočil z nosítek a postavil se před zajatce. Svojí výškou dosahoval sotva po jeho ramena, ale to mu nezabránilo v tom, aby vytáhl ostrý nůž a bez jediného slova mu rozřízl hrudník.

Muž zachrčel a z úst mu vyrazila pěna. Několikrát sebou škubl, ale Bu-tu znovu rychle máchl nožem, pak zalovil rukou v jeho hrudníku a škubl.

Už za okamžik vítězně pozvedl v ruce ještě tlukoucí srdce, vyskočil na nosítka a ukázal své armádě vítěznou trofej. V ohlušujícím nadšeném křiku svých bojovníků se do srdce zakousl a pak je hodil mezi přihlížející. Strhla se mela, protože podle dávného proroctví voják, který pozře srdce, jež okusil král, získá nejen sílu poraženého protivníka, ale i pozvednutí z prachu na trůn slávy pro celý svůj rod.

„Jsme u cíle své cesty,“ zvolal Bu-tu, „a pýcha proklaté země bílých lidí bude zakrátko zlomena. Opásejte svá bedra, neposkvrňte se hnisem našich nepřátel a učiňte rozhodné vítězství! Buďte jako strom, který svými větvemi zahubí vše, co mu stojí v cestě, buďte jako strom, jenž nikdy neopadá!“

Ještě však neměl být úplný konec války.

Křik tisíců hrdel jako mávnutím proutku ustal a zdecimovaní obránci překvapeně hleděli do udivených a překvapených tváří útočníků zírajících náhle v němém údivu k pyramidě.

I přes nebezpečí z blízkosti Bu-tuových mužů se většina obránců otočila k pyramidě, aby zjistila příčinu nečekané změny v chování útočníků. To, co uviděli, rozšířilo jejich oči úžasem i nadějí a přinutilo některé z nich pokleknout.

Na jednotlivých stupních pyramidy stálo 111 strážců, o jejichž existenci spekulovalo nesčetně generací tajemného národa Říše, aniž by kdokoli v minulosti mohl existenci té mocné síly potvrdit a prokázat.

Strážci byli nejen bájnou osobní stráží panovníka Říše, ale staletí o nich kolovalo množství pověstí a pohádek, podle kterých vždy v poslední chvíli zabránili zlu v jeho konečném vítězství.

Že by přece jen v této hrozné chvíli zmaru přišli neohrožení muži tisícileté Říši na pomoc? Na první pohled bylo zřejmé, že skutečně šlo o vybrané muže vysokých postav se svalnatými těly a mléčně bílou pokožkou, kterou očividně nikdy nevystavovali přímému slunci.

Teď tam strážci stáli jako poslední symbol moci již téměř poraženého krále, jejich zlaté helmice a zlatá brnění se leskla ve slunci a oni shlíželi na bitvu kolem pyramidy, jako bohové pohlížející na směšné hrátky smrtelníků.

Zdálo se, že zlatí strážci jsou se svojí pyramidou odříznuti od zbytku světa, že jejich čas běží jinak a že jejich idylická síla a statečnost vytváří prostor nekonečně vzdálený od světa kolem.

Zlatí strážci shlíželi dolů opravdu jako bohové pozorující pranici potulných psů, která se jich ani v nejmenším netýká. Zdálo se, že jediným zvednutím svých paží jsou schopni zdrtit vše, co se jim postaví na odpor.

Náčelník útočníků Bu-tu si rychle uvědomil nebezpečí, neboť jakýsi vnitřní hlas ho varoval: Jestliže jeho muži získají k těm zlatým strážcům úctu a pokorně se podrobí jejich tradované síle, pak ztratí vůli dovést vítězství do úplného konce, přijdou o posedlost pobít nepřítele, vniknout do pyramidy a rituálně zabít krále Říše, která nakonec není o nic méně skutečná než bájná.

Poznal, že nesmí mezi svými muži připustit šíření bázně, kterou v nich určitě vyvolává pohled na zlaté strážce. Ti muži na pyramidě jsou jenom lidé, bohové by se totiž nikdy nepletli do přízemních lidských půtek a šarvátek.

Bu-tu zvedl červenou vlajku a zařval: „Z boha stvořeni nestrachujte se položit své duše do posledního boje. Dávám vám moc uhasit vaši žízeň po krvi. Vezměte si tolik, co hrdlo ráčí, a pamatujte, že s krví našich protivníků ve svých žilách se už nikdy nebudete bát nikoho a ničeho a získáte sílu, díky které vám vaše manželky budou po návratu domů rodit udatné, zdravé a krásné syny!“

Oddíly útočící armády se začaly šikovat k poslednímu útoku, velitelé vydávali úsečné pokyny a vše se chystalo k poslední zteči.

Bu-tu si uvědomil, že už nic mu nemůže zabránit v tom, aby si podmanil území, o jehož dobytí a obsazení snily celé generace jeho předků.

* * *

Uvnitř pyramidy nic nenasvědčovalo tomu, že v její bezprostřední blízkosti se schyluje k závěrečnému boji.

Louče a svíce osvětlovaly vnitřní prostor největší místnosti a v mihotavých paprscích tančily stíny chmurný tanec na zlatem zdobených stěnách.

Nejvyšší kněz podal jediné dívce mezi muži malou skleničku.

Dívka vzala sklenku s nafialovělou tekutinou a rychle se napila. Už po pár vteřinách přestala vnímat okolí, a kdyby ji ostatní nezachytili, upadla by slabostí na zem. Viděla jenom rozmazaně a v mysli jí vyvstala představa čehosi, kde není nic, ale kde je dobře. Sama sebe viděla jako v zrcadle. Byla to ona, ale nic nepociťovala, nic zřetelně nevnímala, všechno bylo jako sen. Droga zapůsobila velice rychle.

Král poodstoupil a díval se, jak oba místokrálové stáhli děvčeti bílé roucho a položili její nahé tělo na zlatý stůl.

Roztáhli jí ruce a nohy, až její tělo připomínalo jakýsi zvláštní bělostný kříž či běloskvoucí hvězdici, a pak kněz řekl: „Hotovo, králi. Ač lapeni ve svém konání v tomto uzavřeném kamenném světě, přece jen jsme svobodní a možná svobodnější, než jsme kdy dosud byli. Konec naší cesty je již neodvratně dán a není jiných alternativ. Kde není alternativ, není potřeby rozhodovat se, a kde není potřeby rozhodovat se, není žádných důvodů trápit svoji mysl volbami. Mysl dostala svobodu, protože ji již nepotřebujeme. Naše osudy pro nastávající chvíle jsou dány, promyšleny a připraveny. Mysl je volná a svobodná. A svobodně též předáme tvé královské sémě prostřednictvím této mladé panny zemi a hvězdám. A dalším pokolením. Dáme jim to nejcennější, co jim naše moudrost může dát – prostřednictvím zdánlivého zázraku poskytneme lidem a našim následovníkům řád, takový řád, který jako medicína srovná tělesné síly a duševní energii lidí, řád, který naznačí možnost dosažení věčnosti navzdory pomíjivosti. Podstrčíme-li chytře Bu-tuovi stav a situaci, na základě kterého usoudí, že došlo k neposkvrněnému početí tohoto mladého děvčete, dostanou další pokolení strach před čímsi silným a neznámým, a to neznámé otupí nabubřelost mocných a dá naději poníženým. Navíc nebudeme lhát, prostřednictvím královského těla nemůže být žádné početí poskvrněné. Dej se do díla, můj králi.“

Gauloe se zadíval do očí ležící dívky a jemně ji pohladil po vlasech. Byla ještě skoro dítětem, a přestože šlo o nejstarší dceru jeho bratrance, nezaváhal.

Pohladil její tělo a uvědomil si, že komedie jeho života se už opravdu chýlí ke konci.

Před několika okamžiky byl nucen otrávit celou svoji rodinu včetně nejmenších dětí. Zabít je pro jejich dobro, dá-li se něčemu tak hrůznému jako vraždě vlastní rodiny říkat dobro. Jenomže soudit bez znalostí příčin a pohnutek činů je tak zavádějící!

Král neměl jiné volby, a není-li jiné volby, lze odsoudit zdánlivě nelidský a krutý čin? Co by s jeho nejbližšími učinil král Bu-tu, kdyby se mu dostali do rukou?

Nebylo jiného východiska než obejmout svoji ženu a pak jedno po druhém i vlastní děti, které miloval nadevše, a poté jim podat jed. Jenom bezbolestně usnuli, nic víc, a vzali s sebou na věčnost vzpomínky na sice krátký, ale snad šťastný život.

Gauloe byl své ženě od sňatku až do této chvíle naprosto věrný, protože kdo jiný by měl být představitelem ctnosti pro svůj lid než sám jeho nejvyšší představený?

Kolikrát jen po milování se svojí vlastní ženou proklínal osud, že mu dal ženu v intimním vztahu odtažitou, studenou a neschopnou v umění milovat, kolikrát vzpomínal na dívky, jež v něm probouzely ještě před sňatkem při dlouhých milováních uprostřed nocí spalující žár?

Teď byly všechny tyto jeho problémy intimního soužití s královnou minulostí.

Smrt nedělá rozdíly mezi králem a tím nejposlednějším z jeho lidu, král má ovšem i v umírání své královské povinnosti a všem svým povinnostem byl Gauloe připraven dostát, ač bylo jejich uskutečnění lidsky nesmírně obtížné a k němu samému i k jeho nejbližším kruté a nelidské.

Gauloe se opatrně za přihlížení nejvyššího kněze a dvou místokrálů položil na dívku a přitiskl se k ní, jemně do ní pronikl, a při tomto posledním milování svého života si uvědomil, jak pravdivé bylo tvrzení největšího filozofa Říše zvaného Dujaó, že život přichází zevnitř a smrt zvenčí.

Než se král sám připraví o život a uloží do hrobu, místo lítosti vloží dovnitř této mladé dívky záhadný závoj pozemského přežívání – mužské sémě.

Smrti, můj příteli a moje přítelkyně, smrti, jež nejsi mužem ani ženou, už za chvíli tě přivítám, jenom co předám naposledy svůj díl nesmrtelnosti budoucímu světu, rozmlouval v duchu s představou čehosi, co se ho mělo zanedlouho zmocnit, a současně vnímal živoucí hebkost a teplo dívčina klína.

Smrt v nás klíčí už od narození, krouží kolem nás celý život a za pár okamžiků v posledním králi vládnoucí dynastie Říše rozkvete. A pokud něco rozkvete, pak tím vzniká naděje, že po odkvětu se semínka v květu vyzrálá rozletí do světa, aby klíčila a donekonečna opakovala zázrak života a smrti, jejich nekonečné opakování a kopírování… Semínka života a smrti, semínka, jež se nedají oddělit, protože jsou nepřetržitě v těsném a pevném obětí. Neexistuje nic, co by bylo navěky jenom živé nebo navěky jenom mrtvé. Každé semeno obsahuje současně se zárodkem života i zárodek smrti.

Gauloe už neměl čas domyslet. Projela jím silná křeč, která se prohnala doslova jako blesk všemi zákoutími jeho fyzického těla, aby nakonec vybuchla neuvěřitelně silným orgasmem nejen v těle, ale i v jeho mysli.

„Moudrý neodmítá život, dívá-li se smrti do očí,“ řekl kněz a poklonil se králi. Oba místokrálové se poklonili též.

„A teď, přátelé,“ pronesl slavnostně král, když se trochu vzpamatoval a postavil na nohy, „musíme vrátit čas zpátky do počátku. Snad smrt, která číhá všude kolem nás, dokáže strávit svoji porážku…“

„…jistě dokáže,“ přerušil jej kněz, „smrt je sice odpudivá, ale chytrá a nesmírně potřebná. Léčí. Smrt přichází tam, kde jakékoli jiné snahy o nápravu věcí jsou marné a zbytečné. Smrt je nejdokonalejší lékař a nejlaskavější přítel.“

„Jak absurdní,“ usmál se král, „naši pozemští lékaři vlastně hatí práci lékaři nejvyššímu.“

„Smrt se nedá zmást a ošidit,“ řekl tiše kněz a nakapal pár kapek průzračné tekutiny do úst dívky, která se vzápětí začala probírat z uměle vyvolaného tranzu, „ale dá se napodobit.“

„A teď, přátelé,“ zvedl král ruce, „se musíme rozloučit.“

Objal oba své místokrále stojící vedle zlatého stolu a pak se otočil k dívce a ke knězi.

„Vy dva teď vyjdete podle prastaré úmluvy z naší královské síně ven, opustíte pyramidu a odstartujete čas nových věků, v kterých já už nemám žádného poslání ani místa, nepočítám-li to, co jsem zasel do lánů budoucnosti, co ovšem budou sklízet jiní. Věřím, že v ohňostroji hvězd se setká moje i naše smrt s počátkem dalšího života, jehož hodnotu budoucnost pozvedne někam výš, než je prostor, v němž se nachází naše současnost, bude-li ovšem nějaká budoucnost vůbec existovat.“

„Vždy je a také bude nějaká budoucnost. Otázkou je, bude-li kdo schopen ji vnímat,“ usmál se kněz povzbudivě. „Kdo pohřbívá život ve svém těle, pohřbívá i všechny jeho žádosti, jež se vniveč obracejí. Nejen hříšník žádá rozkoše a ne každá rozkoš poskvrňuje, i když většina pozemských rozkoší se vždy po čase vniveč obrací, jak jsem už řekl. Řada rozkoší probouzí v člověku dvojí život, život tělesný a život duchovní. Tam, kde nebylo nic, se v ústrojích těla probouzí díky rozkoším světlo a žár. Je přirozené a současně i zvláštní, že lidé touží nejvíce po věcech podléhajících zmaru. Stejně jako pokrmu duchovního žádá si život i ukojení žádostivosti tělesné a milostné. Ty jsi, králi Gauloe, v mnohých dívkách Říše probouzel a vzněcoval žár lásky a mnohé dívky toužily pojíst pokrmu tvé přízně a podlehnout tvému žehu slasti. Jako mladík ses v lásce choval horlivě a jiskry tvé horlivosti daly jistě rozžehnout mnohým životům, které užívají života pozemského a jsou dnes tvým tělem a tvojí krví. Jsou-li tvým tělem a tvojí krví, pak v nich přebývá i tvůj duch. Každý život je překrásný i přetrpký a každý život jednou končí. Opřít se smrti? Nelze. Člověk je tvor smrtelný a smrt musí přijímat s pokorou a s vyrovnáním, neboť smrt i život na zemi jsou jenom malé zastávky na předlouhé cestě života věčného. Půjdeme. Nedopřávejme hněvu, aby z našich srdcí vytlačil mírnost a lásku, nedopřávejme zášti, aby kalila poslední okamžiky našeho pozemského života. Odpusťme všem, zavrhněme pýchu a odpusťme i králi Bu-tuovi jeho rozmařilost, neboť co jiného než rozmařilost jsou choutky mocných po obsazování cizích území a šíření své osobní moci? Odejděme jako voda v řece, abychom se rozplynuli v nekonečném oceánu všehomíra.“

Král Gauloe doprovodil kněze s mladou dívkou až k tajnému východu z pyramidy a chvíli před tím, než vystoupili z pyramidy ven, je objal.

Nejdříve k sobě přitiskl dívku, u níž droga postupně přestávala působit, a zašeptal : „Děkuji za tvoji ochotu stát se nádobou i půdou a polem mého poselství, z které, jak věřím, vzejde náš společný nový život. Zrodí-li se dítě, miluj ho dvojí láskou, mojí i tvojí. Prostřednictvím tvého těla a tvé duše se ucházím o otcovství a současně se ho i zříkám. Věř mi, že konám v čisté víře a v čisté mysli. Nebudeš to mít lehké ani ty, ani naše dítě.“

„Děkuji králi, že jsi vybral právě mě,“ přitulila se k němu, „vždy jsem tě obdivovala a ctila, a když jsem měla to štěstí a spatřila tě, mé tělo vždy až bolestně toužilo po tvé náruči. Promiň mi podvod, jehož jsem se před chvílí dopustila. Tu lahvičku, kterou mi dal kněz, jsem nevypila celou, abych si tvou lásku, jíž jsi mě před chvílí poctil, alespoň trochu prožila a procítila. I když jsem se s tebou milovala napůl v omámení a cítila se spíše jako ve snu než ve skutečnosti, ponesu si žár tvého těla navždy v sobě až do své smrti. Ještě jednou z celého srdce děkuji. Byl jsi pro mě Bůh, jsi pro mě Bůh a vždy v mém srdci Bohem zůstaneš. A tvé dítě, naše dítě, bude synem či dcerou Boha a panny, protože jiného muže jsem nikdy nepoznala a Bůh je přece více než člověk. Miluje-li se dívka s Bohem, zůstává pannou, myslím.“

„Dobrá,“ políbil ji a pohladil po vlasech, „snad ti lidé uvěří. Je těžké být Bohem, věř mi. Můj syn či dcera to však budou mít ještě těžší. Usnadni jim jejich životní cestu, prosím.“

Ještě jednou ji pohladil, teď už na rozloučenou, přejel jí prstem po tváři a pak se obrátil k tomu, kdo dívku podpíral. Usmál se a sevřel v objetí nejvyššího kněze Říše. Chtěl něco říci, ale hlas mu selhal.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

PÁR SLOV ÚVODEM

HLAVNÍ POSTAVY PŘÍBĚHU: