Copyright © 2014 by Jen Calonita

Translation © Lenka Faltejsková, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SUMMER STATE OF MIND

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-712-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pro Brooke Katherine, nejnovější přírůstek naší rodiny. Těším se, až si tuhle knížku budeme moct číst spolu.

Tato kniha je fikce, jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorčiny představivosti nebo jsou použity fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi či osobami, živými nebo mrtvými, je čistě náhodná.

1

ZPOVĚĎ NÁKUPNÍHO MANIAKA

HarperMcAllister@HarperMc

KONEC.ŠKOLY! Těším se na prázdniny s kámoškama

@KatetheGreat & @MargoDivine!

Pro mě přímo ideální odpoledne. Stát uprostřed velkého krásného obchodu se všemi, které mám ráda – Emiliem Puccim, Stellou McCartney a Chloé.

Ne za bunsenovým kahanem o předposlední hodině laborek (dnes ráno to tam pořád smrdělo, i když jsem všude potají nastříkala parfém Vera Wang Princess).

„Jééé!“ Margo se ke mně žene a mává dlouhým modrým topem jako vlajkou. Flitry posetá ramínka se tak lesknou, že si musím zaclonit oči. „Tenhle top jsem viděla v Lucky!“ Přitiskne ho k sobě a zatočí se, až se jí rozlétnou černé vlasy. „Všude jsem ho hledala! Není boží? Mohla bych ho nosit jako tričko. Nebo jako minišaty. Nebo na pláži přes plavky, až pojedeme do Cancúnu!“

Když je Margo něčím nadšená, mluví tak rychle, že mám kolikrát chuť stopnout ji a přetočit zpátky na začátek. Miluje nakupování snad ještě víc než já. „Něco takového bych si vzala spíš na taneční soutěž,“ směju se. Margo našpulí pusu, proto rychle dodám: „Ale jestli pojedeme do Cancúnu, tak prostě budeme muset jít někam tancovat, aby sis ho mohla vzít.“

Zmáčkne mě jako citron.

„Jak to myslíš, jestli pojedeme do Cancúnu?“ Kate k nám přikráčí v botách s deseticentimetrovými korkovými klíny, díky nimž se nad námi tyčí jako obr. Málem do mě vrazí a její špinavě blond vlasy mě zalechtají na tváři. „Myslela jsem, že je to jasná věc.“

Hodím zpátečku. „Řekla jsem jestli? Myslela jsem až.“

Kate mě probodává pohledem. „Fakt?“

Někdy mě vyslýchá jako v těch soudních procesech, které moje babička sleduje v televizi každé odpoledne. „Jo!“ odpovím zvesela. Nespouští ze mě oči. Nevydržím. „Jenom jsem se McTáty ještě nezeptala na datum.“ Zatváří se. „Chtěla jsem to s ním probrat včera, ale měl schůzku s Rihannou a stresoval, protože nemohl najít klíče. Dneska to vyřídím.“

Spokojeně se usměje. „Dobře. Nechci na tebe tlačit, ale potřebuju vědět, kdy letíme do Atlantisu, abych naše ve stejném týdnu poslala na Barbados a nemusela tam s nimi.“ Nakrčí nos, jako by právě ucítila staré sushi. „Barbados nesnáším.“

„Do Atlantisu?“ podivíme se s Margo obě najednou.

„Harpřin táta říkal, že nás vezme do Cancúnu,“ připomene Margo. Mluví pomalu pro případ, že by výpary po mém včerejším incidentu s bunsenovým kahanem měly nějaký trvalejší dopad na Katinu paměť.

„A jo!“ Kate se plácne do čela. „Atlantis jsem vlastně navrhovala já.“ Pohladí látku tmavých džínů, které leží na pultu vedle ní. „Říkala jsem si, že by bylo možná zábavnější plavat v moři se žraloky a s celebritami než se bát, že nás v Mexiku někdo unese.“ Vzdychne. „Ale tentokrát jsi na řadě ty, Harper, minule vybírala Margo.“

„Jo, protože to platil můj táta.“ Margo kvapem opouští nákupní nadšení a já znervózním. Jakmile se Kate a Margo pustí do sebe, okamžitě si začnu okusovat nehet na palci. „Nevzpomínám si, že by ti nějak vadilo, když jsme byly lyžovat v Park City. Harper!“ Margo mě plácne přes ruku. „Přestaň si kousat nehty!“

„Pardon,“ omluvím se ostýchavě. Požádala jsem ji, aby mi pomohla se toho zlozvyku zbavit. Jakmile jsem nervózní, je to vždycky horší.

„Když o tom tak přemýšlím, do Park City jsme jely, protože tam chtěla Harper. Já navrhovala Aspen, jestli si nevzpomínáte.“ Kate hlasitě cvakne podpatky a podívá se na mě.

No dobře, říkala jsem, že jsem si vždycky chtěla zalyžovat na prašanu v Utahu, ale nenapadlo mě, že Margo zařídí naše zimní prázdniny podle toho. Většinou děláme, co chce Kate. Vybírá stůl, u kterého se posadíme při obědě, na jaký film se budeme dívat v pátek večer, která party stojí za návštěvu. Od té doby, co jsem skoro přede dvěma lety přišla do nové školy, jsme v podstatě nerozlučné, přesto mám pocit, že mě Kate ještě pořád testuje. Podle Margo si myslí, že jsem se v hierarchii našeho přátelství zařadila před ni. A navíc proto, že se několik lidí – včetně kuchařky v jídelně – začalo radit se mnou místo s ní.

„Harper, mám si dát dneska na svačinu řecký jogurt, nebo Yoplait?“

„Harper, nosila bys tenhle svetřík zapnutý, nebo rozepnutý?“

„Harper, jaká je druhá odmocnina z tří set šedesáti čtyř?“

Po pravdě o tom posledním nemám páru.

Nechci, aby měla Kate pocit, že ji ohrožuju. Nebýt jí, asi bych tu tak dobře nezapadla. Když jsme se s rodinou před necelými dvěma lety do Brookvillu přestěhovali, neznala jsem vůbec nikoho. Naštěstí mě Kate zachránila od jídelního stolu v zemi nikoho. Všimla si mě ve frontě, měla jsem růžové holínky Hunter a ona podle toho hned poznala, že jsem „jedna z nich“, čili že mi bylo souzeno stát se populární. Úspěch se dostavil ze dne na den, přesně jako u táty, když jeho firma, která vyráběla svatební videa, natočila nízkonákladové hudební video neznámému raperovi a stala se z toho nahrávka roku. Krátce nato se zrodila firma Video produkce McTáta a my přesídlili z malého domku v obyčejné Mineole do obří vily v zemi JLo (bydlela spolu s Marcem Anthonym v domě, který leží hned naproti našemu). Všechno je teď tak jiné, že si na některé věci ještě pořád musím zvykat.

„Táta je rozhodnutý pro Cancún,“ říkám Kate omluvně. „Ale prý je to dokonale zabezpečený areál a má pět hvězdiček. Myslím, že mu o něm řekla Beyoncé.“

Tohle už u Kate zaboduje. „Tak jestli tam jezdí Beyoncé… a víš určitě, že tam pojedeme?“

„No jasně,“ prohlásím, ve skutečnosti si ale vůbec nejsem jistá, jestli si táta pamatuje, že mi to slíbil k patnáctým narozeninám. Ten den, kdy jsem je měla doopravdy, právě natáčel klip pro nejslavnější popovou hvězdu London Blue a dušoval se, že mi to vynahradí. Taky mi s London Blue natočili zvláštní přání k narozeninám, které má na YouTube přes sto tisíc zhlédnutí. Ale nechci kamarádky zklamat. Margo už nás někam vzala dvakrát a Kate slibuje, že s ní pojedeme v zimě. Mámě tyhle skupinové výlety připadají zvláštní, ale přičítá to zvyklostem na Severním pobřeží. Přestěhovat se z Long Islandu na Severní pobřeží je podobné jako přijet z Antarktidy do Los Angeles. Těch rozdílů je spousta. Radši vám ani nebudu líčit zdejší spor stévie versus skutečný cukr.

„A nejlepší na Cancúnu je, že nás tam nic nemůže sežrat zaživa,“ dodám. „Plavat se žraloky v oceánu, to je ideální materiál do zpráv. ‚Studentky byly o letních prázdninách, těsně před nástupem do druhého ročníku střední školy sežrány žralokem‘,“ zadeklamuju hlasem televizní reportérky. „Zbláznila bych se, kdyby o mně mluvil Josh Elliott a já už bych to nemohla slyšet.“

„Amen,“ poznamená Margo a sepne ruce v modlitbě. Vzápětí si modrý top natáhne přes hlavu, aby ho vyzkoušela, z čehož není opodál stojící prodavačka vůbec nadšená.

„To máš asi pravdu. Už zase.“ Kate si otráveně zuje sandály na klínu.

Rychle se rozhlédnu po obchodě plném značkových kousků v zářivých barvách, hledám něco, co by ji rozveselilo. „No ne, koukni, Kate! Není tamhle to tričko Chloé, cos ho tuhle sháněla? Asi dostali další.“

Kate vyjekne a žene se ke stojanu. Oddechnu si.

„Je to ono!“ oznamuje s úsměvem. Podrží tričko před sebou. Kolem výstřihu má nylonové květy, na předním dílu logo Chloé a kresbu dívky. Podle mě nic zvláštního, ale Kate se chová, jako by právě vyhrála soukromou schůzku se samotnou návrhářkou. „Není super?“

„Je,“ odpovím, protože přesně tohle chce slyšet.

„Kdybychom si každá koupily jedno, vypadaly bychom jako trojčata!“ Kate mě dotáhne k nejbližšímu zrcadlu a podrží mi tričko pod bradou. Opravdu se trochu podobáme. Obě máme tmavší blond vlasy a hnědé oči, ale ona mě předčí výškou, já ji zas velikostí podprsenky. „Musíme si je koupit. Bude ti slušet, i když ho možná budeš mít přes prsa trochu upnuté.“ Otevře koženou kabelku a vytáhne peněženku. Chci protestovat, ale ona se vzápětí zatváří zděšeně. „To snad ne! Mám kreditku v jiné peněžence.“ Posadí se zdrceně na sametovou pohovku. Margo dojde k ní. „Chtěla jsem nám je koupit jako dárek k poslednímu školnímu dni. Zítra už budou pryč.“ Otráveně upustí kabelku na zem. Přimhouřenýma očima sleduje vchod. „Vsadím se, že se tu někde schovává Cassie Andersonová a těší se, že nám je vyfoukne. To teda bude loučení se školou. Nejdřív žádný Atlantis, teď žádné tričko Chloé, o kterém tak dlouho sním.“

Na výčitky je Kate expert. „Já je koupím.“ Jemně jí tričko vypáčím z rukou a už je u mě prodavačka, aby všechna tři odnesla k pokladně.

Margo jde za námi. „Hele, to ne. Minulý týden jsi nám koupila ty žabky s kamínky Swarovski a mejkap MAC. To už je moc.“

„No a? Tys nám zase před pár týdny platila kosmetiku v Red Door Spa.“ Vytáhnu kreditku a podám ji prodavačce. „Kamarádky tohle pro sebe dělají, ne?“

„Přesně tak,“ prohlásí Kate. Všimnu si, že pořád drží v ruce sandály, které si předtím zkoušela. Zastaví kolemjdoucí prodavačku a pošeptá jí: „Můžete mi je tu nechat do zítřka?“

Napadne mě, proč neudělala totéž i s tričky.

„Takže to bude tři sta šedesát osm dolarů a čtyřicet dva centů,“ oznamuje moje prodavačka. Protáhne kreditku pokladnou dřív, než si to můžu rozmyslet.

Tři sta šedesát osm dolarů, to není zas tak zlé, ne? Načmárám na účet vzletný autogram, který jsem si nacvičovala, se širokou smyčkou kolem H a A jako Harper Avery McAllisterová. Většinou mám na celém nakupování nejradši tu chvíli, kdy se podepíšu a na oplátku obdržím tašku plnou nového oblečení. Tentokrát ale musím myslet na všechno, co jsem v poslední době nakoupila. Fotoaparát Nikon 1, který jsem potřebovala, protože jsem se na okamžik zatoužila stát fotografkou, lyže, které jsem nikdy nepoužila, ale musela jsem je koupit, protože byly ve slevě, a šaty Prada podobné těm, které si vzala Amanda Seyfriedová na udílení cen. Dohromady v ceně nějakých osm set dolarů, a to nepočítám nájezdy na Starbucks a večeře s holkama.

Jsem si ale jistá, že si zbytečně dělám starosti. Kartu AMEX mi dal McTáta a řekl mi, ať to považuju za kapesné na zábavu.

„Tak prosím.“ Prodavačka obejde pult a předá mi tři tašky. Pro každou jednu. Nasadím úsměv a rozdávám je jako bonbony.

Kate se mi vrhne kolem krku. „Díky, Há!“ Když dostane dárek, je vždycky o něco příjemnější. „Co kdybychom poslední školní den oslavily u večeře?“

„V Intermezzu?“ řekneme obě najednou. „Těstoviny s humrem a se sýrem.“ Rozesmějeme se a Kate se do mě zahákne. Všechno je mnohem jednodušší, když jsme zajedno.

„Myslela jsem, že nemáš kreditku,“ utrousí Margo, ale Kate si jí nevšímá. Vyjdeme ven a do tváře nás uhodí vlhký vzduch. Chodník se hemží lidmi s taškami s nápisy zvučných značek, pospíchají z jednoho obchodu do druhého. Cestou k restauracím stisku Margo ruku.

„Díky za to tričko,“ poznamená Kate, když se blížíme k Intermezzu, které stojí mezi Pradou a Guccim. „Musíme vymyslet nějakou skvělou příležitost, ke které si je vezmeme.“

„Čtvrtého července k Hallie na loď?“ navrhne Margo. „Nebo do klubu na pláži na slavnostní otevření?“ Svírá mi ruku a chrlí ze sebe jeden návrh za druhým. „Anebo ten týden, kdy pojedeme do naší letní vily. Taky můžeme počkat do Cancúnu, ale tam máme jet až za měsíc.“

„Nechci čekat až do srpna,“ zaúpí Kate.

Točí se mi hlava. Prázdniny ještě ani nezačaly a já už vidím, že mi nezbude ani minuta na lenošení. „No ne, to už máme tolik plánů? A co trocha odpočinku?“

„A co bys jako chtěla dělat?“ Kate se na mě podívá, jako bych se pomátla. „Číst si?“ Vybuchne smíchy.

I já se směju, ale přitom si myslím, že bych si ráda četla nebo si šla zaběhat nebo nedělala vůbec nic. Znovu si začnu okusovat nehet. „Prostě nemám ráda rozvrhy.“

„Já taky ne, ale vezmi si, co by nám jinak zbývalo,“ podotkne Kate. „Kdybys neměla plány, mohla by ses leda tak poflakovat po parkovišti jako tihle ubožáci.“ Ukáže na skupinu našich vrstevníků venku před Intermezzem.

Chce se mi namítnout, že ne každý má chuť si sednout někam, kde stojí minerálka čtyři dolary, ale mlčím. Někteří z těch venku s námi chodí do školy. Když je míjíme, dvě holky zamávají a zavolají „Ahoj, Harper.“ Mávám na ně, jenže Kate už mě tlačí dovnitř, abychom se mohly posadit… venku. Nejlepší místa jsou na terase a, jak Kate nikdy nezapomene zdůraznit, je odsud nejlepší výhled na lidi. Mary, naše obvyklá hosteska, stojí u pultu naproti vchodu. Zamává na mě.

„Ahoj, Harper.“ Kate ignoruje, nejspíš proto, že nás minulý týden obsluhovala u stolu a Kate jí odmítla dát spropitné („Hosteskám se spropitné nedává!“). „Poslední den školy, co?“ usmívá se a dívá se přímo a pouze na mě. „Už máte nějaké plány?“

„Na večeři,“ odtuší Kate bez obalu. „Je volný nějaký stůl na terase?“

Mary se rozhlédne po plné restauraci, pak se znovu podívá na mě. „Pro Harper cokoli. Vydržte chvilku.“ Mrkne na mě.

Očividně na tu věc se spropitným nezapomněla.

O čtvrt hodiny později už sedíme u stolu na břečťanem porostlé zahrádce. Nedaleko od nás bublá fontána, žluté slunečníky vrhají blahodárný stín v třicetistupňovém horku. Všechny studujeme jídelní lístek, jako kdybychom tu byly poprvé v životě.

Kate netrpělivě vzdychne. „Tak kde je s tím pitím? Už to měla dávno přinést.“ Luskne prsty na kluka, který právě sklidil ze stolu vedle nás. „Hej, ty!“ Zarazí se tak, že mám strach, aby neupustil kbelík se špinavým nádobím. „Můžeš nám donést pití, co jsme si objednaly? Už tu čekáme celou věčnost.“

Vyměníme si s Margo pohled. Copak nechápe, že to není číšník? Kromě toho, že právě uklízí špinavé nádobí, vypadá, že je mu tolik co nám. Takže je tu jen na brigádě. Zvláštně se na Kate zadívá. „Je mi líto, nejsem číšník. Nevidíš snad tu špinavou zástěru?“ Usměje se. „Někoho vám zavolám.“

Trochu mě zašimrá v břiše. Už vím, kdo to je! Chodí k nám do školy do stejného ročníku jako my. Jak se jenom jmenuje? Ethan! Je to Ethan Thompson. Na tak hezkého kluka bych nemohla zapomenout. Tmavě hnědé vlasy, velké hnědé oči a řasy, jaké si já musím nalepovat. I to špinavé světle modré tričko na něm vypadá úžasně.

Kate ovšem mé nadšení nesdílí. „Tak dlouho už nemůžeme čekat. Je horko, máme žízeň!“ Luskne prsty. „Prostě nám přines, co obvykle pijeme.“

Upravím příbory před sebou, aby to nevypadalo, že sdílím její názor a chování. Když konečně na Ethana pokradmu pohlédnu, zjistím, že si Kate rozčileně měří.

„Nemůžu vám donést pití, ani kdybych chtěl.“ Ukáže na kbelík jako důkaz. „Navíc vědět, co si obvykle dává Kate Harrisonová, nepatří k mé pracovní náplni.“

„Prosím?“ Kate ztlumí hlas tak, že ji přes zurčení fontán skoro neslyšíme.

Vyměníme si s Margo poplašený pohled. Ethan se Kate nebojí, rázem se mi zamlouvá ještě víc. Neodvažuje se jí vzdorovat nikdo, komu aspoň trochu záleží na společenském postavení v naší škole.

„Řekl jsem, že nemám v popisu práce vědět, co si Kate Harrisonová objednává k pití,“ zopakuje Ethan věcně. „Takže jestli chceš, abych tvou objednávku tlumočil dál, budeš mi muset říct, jestli piješ dietní kolu, kolu nebo minerálku.“

Zasměju se, Margo mě praští. Znovu ten pověstný Katin pohled. Nenávidí, když si z ní někdo dělá legraci, i úplně neškodnou. Navíc tohle rozhodně bylo vtipné.

„Jestli chceš mít aspoň malou šanci, že si tohle místo udržíš, tak se koukej někoho zeptat, co pijeme.“ Kate se ráda chová, jako když jí restaurace patří. Podle mě je její táta investor. „A jestli chceš dýško, přineseš nám pití s úsměvem a beze slova.“

Ethan pokrčí rameny. „Už jsem slyšel, že dýška nedáváš, takže to klidně risknu.“

To sedlo!

„Dietní kolu, minerálku Perrier a kolu,“ vysypu ze sebe rychle, než se na něj Kate stihne vrhnout a probodnout ho vidličkou. „A nemusíš to nosit, stačí, když řekneš naší servírce – to bude fajn.“ Usměju se, ale on mi úsměv neoplatí. Odejde, aniž by se zeptal, jestli chceme přinést košík s pečivem (bohužel bychom stejně odmítly, na Severním pobřeží je pečivo stejné tabu jako prozradit svou skutečnou váhu).

„Co to bylo za pitomce?“ prskne Kate.

Margo se na ni překvapeně podívá. „No, chodí s náma přece do školy.“

„A do stejného ročníku,“ dodám. „Ethan Thompson.“

„A jak to víš?“ Kate se nikdy nenamáhá zapamatovat si jména lidí, se kterými se nestýkáme.

Zamžikám. „V jídelně sedí každý den u stolu vedle nás.“

Ethan se vrátí s pitím a začne před nás rozčileně sázet sklenice. Jsem tak překvapená, že zapomenu poděkovat.

„Ahoj, Harper,“ ozve se holka, která prochází kolem našeho stolu.

„Ahoj,“ odpovím jen, protože nevím, jak se jmenuje.

„Proč ji zdravíš?“ oboří se na mě Kate. Margo obrátí oči v sloup.

„Chodí s náma do školy.“ Už má na mě zase pifku. „Do osmičky.“

„Takže ještě na základku,“ zdůrazní Kate. „Ty už jsi ale na střední.“

Nepodotknu, že když jsme chodily na základní školu, Kate se snažila bavit se všemi kluky ze střední.

Ethan se ušklíbne a my všechny vzhlédneme. „Pardon,“ řekne a postaví na stůl Katinu minerálku. „Něco mi uvízlo v krku. Asi ten šesťák, co jsem si ho dal ke snídani.“

Kate vypadá přesně jako jedna z panenek Monster High. „Chci naši servírku, a hned! Postarám se, aby tě za tohle chování okamžitě vyrazili.“

„Zkus to,“ opáčí Ethan. „Proč myslíš, že sem ještě nikdo nepřišel? Nikdo s tou vaší trojkou nechce nic mít.“ Zpraží nás pohledem a já mám najednou pocit, jako by se do mě opřel ledový závan z klimatizace.

Kate se odsune od stolu, lidi se na nás otáčejí. „Tohle nebudu poslouchat. Chci mluvit s vedoucím.“

„To nebude třeba.“ Ethan je pozoruhodně klidný na někoho, kdo má jít na špalek. Znovu se na sebe s Margo podíváme. „Stejně jsem tu dneska naposledy. Tam, co pojedu, naštěstí žádný rozmazlený, zlý a protivný holky jako vy tři nebudou.“

Myslí si, že jsem zlá? Ale to já nejsem, zvlášť ne v Intermezzu. Dávám spropitné dokonce i obsluze na toaletách, která po umytí rukou podává ručníky!

„Já…“ Jenže už je pozdě. Ethan odchází.

Kate odhodí ubrousek. „Je mi jedno, jestli je tu poslední den! Jdu si promluvit s vedoucím, takhle se k nám nikdo chovat nebude!“ S tím odpochoduje.

„Katino ego je tak nafouknuté, že bych se divila, kdyby prošla dveřmi,“ poznamená Margo. „Chudák. Mně náhodou připadal bezva, že se nedal. Na Kate si skoro nikdo nedovolí.“

„Musím na záchod.“ Pospíchám za Ethanem.

Nevím, co chci vlastně dělat nebo proč mám potřebu dokazovat klukovi, kterého ani neznám, jaká jsem. Ale spletl se ve mně. Než se proderu hloučkem lidí, kteří čekají na usazení ke stolu, Ethan už má na rameni batoh a loučí se s Mary. „Počkej!“ Oba se na mě otočí. Najednou vůbec nevím, co mám říct.

„Chtěla jsem ti dát spropitné za tu nepříjemnost.“ Sáhnu do kabelky Tory Burch a vytáhnu dvě dvacetidolarovky. Pokusím se mu je podat.

„Většinou dostává spropitné číšník, a to až po zaplacení útraty,“ opáčí. „Ne uklízeč nádobí, kterýho se tvá nafrněná kamarádka právě pokusila nechat vyrazit.“

„No, víš…“ Snažím se nějak vymáčknout. Mary se tváří soucitně.

„Nechci tvý peníze.“ Ethan vrazí ruce do kapes džínů. „Měj se, Mary.“ Dívám se za ním, vyjde hlavním vchodem a míří na parkoviště, kde se začne bavit se spolužáky, kteří postávají venku. Vidím, jak rozčileně rozhazuje rukama, je mi jasné, že mluví o mně. V duchu zaúpím.

Telefon na pultu hostesky začne zvonit a Mary to vezme dřív, než můžu něco vysvětlit aspoň jí. Vzdám to a vracím se ke stolu, mám vztek na sebe i na Ethana. Co má co vykládat, že jsem rozmazlená? Nejsem! Prostě mám jenom peníze. V tom je rozdíl!

V kabelce mi zavibruje telefon. Vytáhnu ho. Přišla mi zpráva. Kate chce nejspíš vědět, kde vězím. Ale ne, čeká mě další nemilé překvapení.

McTáta.

Ahoj, právě jsem přišel domů a viděl poslední účet za tvou kreditku. Musíme si promluvit. Co nejdřív.

Harper McAllister@HarperMc

Co je děsivější než zombie apokalypsa a invaze mimozemšťanů dohromady? Táta, který právě viděl účet za vaši kreditku. #jepomně

2

POZDĚ HONIT BYCHA

„Tak co, připravená na ten tanec?“ ptá se Margo, když její landrover zatočí na naši dlouhou, stromy lemovanou příjezdovou cestu. Hudba uvnitř vyhrává tak nahlas, že jí skoro nerozumím. Margo má ráda, když to v autě pěkně duní, a její řidič Harold je nahluchlý, takže mu to nevadí. Sama ještě nemá řidičák, ale od rozvodu rodičů má k dispozici auto i s šoférem. Mít za otce profesionálního pálkaře, co věčně není doma, má asi svoje výhody.

Upírám oči na náš dům. „Myslím, že tentokrát je táta vážně naštvanej.“

„Přejde ho to,“ uklidňuje mě Margo. Jsem ráda, že jsme dnes vysadili Kate jako první. Jsme sice všechny kamarádky, ale někdy mi připadá hloupé vykládat Kate o našich domácích hádkách. Margo to dobře zná z domova, takže mi rozumí. „Táta na mě ječí kvůli kreditce v jednom kuse. Většinou mi ji pak na čas zabaví, abych dostala za vyučenou.“ Ukáže si na hlavu. „Zapomíná, že si číslo pamatuju. Tak pak prostě nějakou dobu nakupuju online.“

Začnu si kousat nehty, vzápětí si to zakážu. „Já tou kartou neplatím zas tak často, tak snad to nebude tak horký. Vlastně jenom v nejnutnějších případech.“

Margo se ušklíbne. „Jo, jako třeba ty trička, cos nám dneska koupila, to bylo hodně nutný.“ Zblednu. „Hlavně si pamatuj moje heslo: zapírat, zapírat, zapírat!“ Harold zakašle.

„Margo, viděl ten účet,“ připomenu jí. „Ví, kolik jsem utratila.“

„Aha.“ Chvíli přemýšlí, pak se zazubí. „Řekni, že to všechno bylo na charitu.“

Připadám si provinile, že nad takovou lží jenom uvažuju. „Něco vymyslím. Pak ti zavolám – jestli mě nezabije.“ Zabouchnu za sebou dveře od auta a dívám se za nimi, jak odjíždějí. Odkládám návrat o pár dalších vteřin. Pak dojdu ke vchodu a místo abych zazvonila, vytáhnu klíče. Naše hospodyně/kuchařka Marisol je pořád ve službě, takže mi většinou otevírá ona, ale dnes chci využít momentu překvapení. Kdybych měla čas ukázat nějaké ty slušné známky, co jsem dostala na vysvědčení, snad by táta mohl přehlédnout ty lekce salsy, které jsem si zaplatila, když jsem viděla Let’s Dance: Revolution.

„Harper?“ Táta na mě zavolá dřív, než stihnu zavřít dveře. Kruci. Jeho hlas se odráží od mramorové dlažby v patrové hale. „Mohla bys, prosím tě, přijít do kuchyně?“

„Už jdu, McTáto,“ zavolám zvesela. Říkám mu tak už hodně dlouho. McAllister, McTáta, chápete? Podle mámy jsem s tím začala, když mi byly asi tři. Zkoušela jsem i McMámu, ale to se neujalo. Zato tátovi se to tak líbilo, že svou produkční firmu pojmenoval McTáta. Zní to tak trochu rapově, i když ve třech letech jsem na nic takového rozhodně nemyslela. Nejspíš jsem vždycky byla o krok napřed.

Pomalu míjím rodinné portréty a originály slavných malířů na stěnách. Je neuvěřitelné, jak to tu máma během těch dvou let zařídila. Vrhla se do práce, jakmile jsme se nastěhovali, a pořád pokračuje, všechno si dělá sama. Renovacemi je tak posedlá, že si dokonce založila vlastní blog, HomeBody. A má už přes čtyři sta tisíc sledujících. Když vejdu do prostorné kuchyně s lednicí Sub-Zero a sporákem Viking, na němž máma nikdy nevaří, všichni jsou na svém obvyklém místě. Máma ve své minikanceláři v koutě, Marisol myje nádobí a McTáta si u stolu dává sushi. Dřív jsme hodně vařili spolu, ale teď máme kuchařku, navíc často jíme někde venku.

„Ahoj!“ Hodím tašku do kouta a Marisol se zamračí. Vypne vodu a zvedne mou tašku, aby ji odnesla na své místo v hale. Na tyhle věci pořád zapomínám.

Skloním se k mámě a dám jí pusu. „Rozebral položky na tom účtu,“ pošeptá mi. „Uteč.“ Na nose má tmavě hnědé brýle. Bere si je kvůli blogu (původně si chtěla nechat udělat laserovou operaci, ale ukázalo se, že fanouškům se víc líbí s brýlemi).

Usměju se na tátu, ale pořád mluvím s mámou. „Tohle jsi dala na blog dneska? Květináč ze starého fénu? To je bezva.“ Pak jí pošeptám: „Jak je to zlý?“

„Hodně.“ Zesílí zvuk reproduktorů napojených k iPodu, aby nás nebylo slyšet. „Lekce hry na tubu, Harper? To myslíš vážně?“

„Zdálo se mi, že to bude zábava.“ Absolvovala jsem jednu hodinu a pochopila, že moje plíce něco takového neutáhnou. Navíc se mi nelíbilo, jak s tubou vypadám. Možná jsem si to s ní měla zkusit před zrcadlem, než jsem se zapsala. „Dala jsem ty hodiny Kyleovi a ten je teď v orchestru, takže se to vyplatilo.“ Nasadím úsměv.

„Ano, jenže jako člen orchestru by tvůj bratr mohl mít hodiny zadarmo,“ podotkne. „Nepotřeboval soukromé za tisíc dolarů.“

Smůla. Tohle nevyšlo.

Máma se mě vždycky zastávala, chápala, že potřebuju nějak zapadnout do zdejší privilegované komunity, která se od té v Mineole liší asi jako život na Zemi od života na Marsu. Když jsme se přestěhovali, bratr Kyle (jsme dvojčata) to měl snadné. Vždycky hodně sportoval – na podzim fotbal, v zimě basket a na jaře lacros –, takže je celý rok vytížený a má čas stýkat se jenom s lidmi kolem sportu. A protože začal vzápětí hrát za několik družstev, měl rázem spoustu nových kamarádů. Ale já? Kdykoli to jde, z tělocviku se omluvím (kdybyste potřebovali někoho, aby vybral peníze na děti v Sýrii, jsem váš člověk, ale jestli sháníte náhradníka do volejbalového družstva, radši se obraťte jinam). A všechny další kroužky, které by se mi zamlouvaly, už byly obsazené. Tak jak jsem se měla seznamovat? Snad při hodině? Kdoví co by se stalo, kdyby mě Kate tehdy v jídelně nezachránila. Takže když chce hrát na tubu, začneme chodit na tubu. Je pravda, že Kate ty svoje hodiny zrušila dřív, než tam vůbec poprvé šla, a neřekla mi to, ale přihlásilo se i pět dalších spolužaček, takže jsem aspoň nebyla sama. Navíc si vezměte, kolik holek jsem tím přilákala ke hře na tubu! Škola by mi měla děkovat za to, že si teď do orchestru můžou vybírat.

„Děvčata, víte, že vás slyším?“ McTáta si pobaveně vezme další sousto. Má na sobě standardní oblečení, džíny a černé tričko. Džíny jsou pro filmového produkčního totéž jako pro Jamese Bonda smoking.

Posadím se vedle něj a ucítím vůni jeho dřevité kolínské. Připomíná mi, jak jsem jako malá tábořila u nás na zahradě. Stejnou kolínskou používá, co se pamatuju. Máma říká, že starého psa novým kouskům nenaučíš. „Musíme si s tebou promluvit o tvém utrácení a chování v poslední době,“ řekne vážně.

Zasténám. „Nechceš mi zase vykládat, že už nejsem ta, co jsem byla v Mineole?“ Teď tedy rozhodně není vhodná chvíle ptát se na Cancún.

„Bingo!“ Táta rozčileně odloží jídelní hůlky. „Za tři roky budeš na vysoké škole a to, jak se v poslední době chováš, jenom dokazuje, že na to absolutně nejsi připravená.“ Přimhouří hnědé oči. „Nerad to říkám, ale od chvíle, kdy jsme se přestěhovali, se chováš jako rozmazlený spratek, Harper.“

„Ricku!“ napomene ho máma. „To snad trochu přeháníš.“

Snažím se nedat najevo, jak mě to ranilo. Totéž mi dneska řekl Ethan. Rozmazlená. Nejsem rozmazlená! Vytasím se s vysvědčením, které držím za zády, a posunu ho k němu po stole. „Koukni na ty známky. Letos jsem to zvládla dobře.“

„Známky nejsou problém,“ vzdychne. „Zato tvoje kamarádky ano. Od té doby, co se s nimi stýkáš, jsi úplně jiná.“

„Myslela jsem, že se vám Margo a Kate zamlouvají,“ namítnu. Svírá se mi žaludek. Nemám ráda hádky a chtěla bych se tomu vyhnout.

Táta se tváří kysele. „Margo je hodná holka, ale Kyle říká, že Kate je pěkná potvora.“

„To není pravda,“ bráním ji, i když na tom něco je.

„Dokud ses s ní neznala, nikdy tě tak nezajímaly peníze.“ Máma si přisedne k nám. „Snažila jsem se tě podporovat, protože vím, jak pro tebe bylo to stěhování těžké, ale teď začínáme mít starosti.“ Podívá se na tátu, nadechne se a pokračuje. „Od té doby, co se kamarádíš s Kate, jsi začala být… jak to mám říct? Povrchní?“

„Máš mě za pozéra?“ Mám pocit, jako bych dostala pár facek.

„To jsme neřekli,“ namítne honem táta. „Ale všichni jsme teď trochu jiní. Kdo mohl vědět, jak nám jeden klip změní život?“

Nikdo, ale přesně to se stalo. Během jediného roku začali McTátovi volat všichni, kdo v hudební branži něco znamenají. Zvou ho na předávání Grammy a na párty časopisu Rolling Stone. Najednou má telefon k nám domů i Jay Z. Carrie Underwood mu poslala dárek. London Blue mu děkovala během proslovu při předávání hudebních cen. Bylo celkem logické, že se náš životní styl změní.

„Problém je v tom tvém utrácení,“ pokračuje táta. „Než jsme se sem nastěhovali, stačilo ti, že můžeš v pátek večer do mexické restaurace. A teď ti připadá normální zastavit se u Gucciho a koupit si novou kabelku a přívěsek na klíče pro všechny kamarády.“

„Někdo by tomu říkal, že jsem štědrá,“ bráním se.

Posune přede mě vyúčtování z kreditní karty. Ke svému zahanbení musím uznat, že je na dvě stránky. „Štědrost je jedna věc, přehnané utrácení druhá. Tvůj bratr si kupuje jenom sportovní vybavení a ještě se nejdřív zeptá, zato ty…“ Ukáže na položku. „Pronájem stánku s espressem za sedm set dolarů?“

„To basketbalové družstvo prohrálo pět zápasů za sebou. Kyle a jeho kamarádi potřebovali trochu povzbudit.“ A já zas, aby si mě všiml Pat St. James. Nezabralo to.

„Šest set dolarů v lázních?“ ukáže na další.

„Bolela nás před písemkou hlava z nervozity.“ Protože se Kate neučila a já z toho byla vystresovaná. Prostě noční můra.

Máma na mě upře oči. „Tři sta padesát dolarů za oblečení s logem školy?“

„Připadalo mi bezva, že si naše třída bude moct vzít na soutěž v přednesu stejné tričko,“ vysvětluju.

„Je fajn, že se chceš podělit o peníze, ale tohle je šílené. Můžu si dovolit porsche, ale to neznamená, že hned pro jedno poběžím. Pořád jezdím ve svém BMW z roku 94, protože mi vyhovuje. Nemůžeš si přece kupovat půlku školy jen proto, aby tě měli rádi. Měl jsem tolik práce, že jsem si toho nevšiml dřív, ale…“ Táta zaváhá a já nevím, co přijde. „Potřebuješ se trochu vzpamatovat a já ti to umožním, ať se ti to líbí nebo ne.“

Podá mi vybledlý letáček s fotografií dřevěné chatky obklopené borovicemi.

Nejsem si jistá, co tím myslí. Dělá snad nějakou novou reklamu?

„Pojedeš na léto na tábor,“ prohlásí a mně se chvíli zdá, že začal nejspíš mluvit nějakým cizím jazykem.

Na tábor? Já?

Vyprsknu smíchy. „Tak kde je ta skrytá kamera?“ Rodiče se tváří nechápavě. „Tohle je do toho nového pořadu v televizi, co děláš? Tenhle vtip už určitě někdo vymyslel, ale nevadí.“ Opřu se. „Řekni to znovu a já se tentokrát rozbrečím.“ Zhluboka se nadechnu a s úsměvem si odhrnu vlasy z očí.

„Harper, to není vtip.“ Máma se na mě dívá, jako bych se pomátla. „Tatínek tě tam sám odveze. Zítra.“

„Zítra?“ Začínám cítit závrať. „Zítra musím na párty, budou otevírat plážový klub.“

„Omyl. V deset hodin budeš na prvním táborovém nástupu.“ Znovu zamává letáčkem.

„To nemyslíte vážně.“ Oba přikývnou. Teprve v tu chvíli pochopím, že jde do tuhého. „Na žádnej tábor nepojedu! Už mám na prázdniny vlastní plány!“ Nezdá se, že by to s nimi něco udělalo. „Víte, o co všechno bych tady přišla?“

„Ano. Možná by ses rozpomněla, kdo je skutečná Harper,“ odtuší táta s klidem. Odstrčí zbytek nedojedeného suschi a Marisol podnos odnese.

„Já vím, kdo jsem.“ Zatahám se mimoděk za přední díl šatů Stella McCartney. „Mami.“ Nasadím co nejbezbrannější výraz. Máma se mě vždycky zastane.

Tentokrát ale nehne brvou. „V tomhle jsem s tatínkem zajedno,“ řekne tiše. „Chybí nám ta Harper, na kterou jsme byli zvyklí. Podle mě ti ji ten tábor pomůže zase najít.“

„Nechce se mi věřit, že mi tohle děláte,“ zašeptám. Začnou se mi třást ruce. „To mě prostě chcete nechat někde v divočině?“

„Catskills není žádná divočina,“ podotkne táta. „A nebudeš tam sama. Tvůj bratr jede taky. Na tomhle táboře mají skvělý sportovní program, navíc chtěl Kyle vždycky vědět, kam jsem jezdil jako kluk.“

Hlavou se mi honí strašné představy. Dřevěné chatky, blátivé cesty, špinavá jídelna, obklíčení přírodou. Táta nás tam s Kylem vzal, když nám bylo osm, měli setkání po kdoví kolika letech. A ani tenkrát, když jsme si ještě nemohli dovolit zaplatit léto na takovém táboře pro dva, jsem neměla sebemenší chuť tam někdy jet. Vždyť tam nemají ani klimatizaci! Jak má člověk přežít bez základních jistot? „Takže jste to rozhodli za mě?“ Hlas mi přeskakuje. „Nikdo se mě nezeptá na názor?“

Táta se usměje. Mám pocit, jako by si to užíval. „Zápis už sice skončil, ale hlavní vedoucí je můj kamarád z vysoké, takže vás tam ještě vmáčkl. Za mých časů už člověk v patnácti musel jet jako praktikant – pomocný vedoucí –,ale Hitch říkal, že přede dvěma lety tohle změnili, takže i vy ještě pojedete jako táborníci. Určitě se vám tam bude líbit.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1 ZPOVĚĎ NÁKUPNÍHO MANIAKA

2 POZDĚ HONIT BYCHA