Copyright © by Barbara Woodová, 2001

Translation © Petra Štechová-Klůfová, 2002

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SACRED GROUND

přeložila Petra Štechová-Klůfová

Redakční úprava Marie Sluková

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o.,

Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2002

Vydání první

ISBN 978-80-7362-659-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

1

Erica zaťala prsty do volantu a zoufale se snažila udržet poskakující terénní vůz na horské silničce připomínající polní cestu, kde kola narážela do kamenů a s třeskem se propadala z jednoho výmolu do druhého. Na sedadle spolujezdce se vystrašeně choulil její pobledlý asistent Luke, který právě připravoval svou disertační práci. Bylo mu kolem pětadvaceti, dlouhé plavé vlasy měl stažené do ohonu a na sobě tričko s nápisem Archeologové mají slabost pro starší ženy.

„Podle toho, co jsem slyšel, je to učiněná hrůza, paní doktorko,“ poznamenal, zatímco Erica bezhlavě hnala vůz po klikaté strmé cestě. „Prý pod zemí naráz zmizel celý bazén, prostě jen tak!“ Lusknul prsty. „Ve zprávách tvrdili, že zlom ve vrstvách horniny se táhne přes celou stolovou horu, a to přesně v místech, kde stojí luxusní sídla filmových hvězd a toho rockera, co s ním reportér udělal rozhovor, a ještě nějakýho superúspěšnýho hráče baseballu a taky slavnýho plastickýho chirurga. Fakt, přímo pod jejich sídly. Takže vám snad nemusím vykládat, co to znamená.“

Erica si nebyla jistá, zda skutečně ví, co to znamená, protože dokázala myslet jen na jedno: na ten nový ohromující objev.

V době, kdy se přihodilo zmíněné neštěstí, pracovala daleko na severu na státním projektu. Zemětřesení o síle sedm celých čtyři deseti Richterovy stupnice, k němuž tady došlo přede dvěma dny, pocítili lidé severně až v San Luis Obispo, jižně až v San Diegu a východně až ve Phoenixu. Miliony obyvatel Jižní Kalifornie se probudily s úlekem, protože se jednalo o největší záchvěvy, kam až sahala paměť, a právě ony zřejmě zapříčinily náhlé a přízračné propadnutí pětatřicet metrů dlouhého plaveckého bazénu, skokanského můstku, tobogánu a prostě všeho v těsném okolí.

A vzápětí došlo k druhé šokující události: jak se plavecký bazén prudce propadl pod zem, navalila se do něho okolní zemina a odhalila lidské kosti a vchod do dosud neznámé jeskyně.

„Fakticky může jít o objev století!“ vykřikl vzrušeně Luke, na vteřinku odlepil pohled od cesty a mžikl na svou šéfku. Venku byla pořád ještě tma a na horské cestě neblikalo jediné světýlko, proto Erica ve voze rozsvítila. V jemné záři se objevily její lehce zvlněné, lesklé kaštanové vlasy sahající po ramena a pleť osmahlá po mnoha letech dřiny na přímém slunci. Doktorka Erica Tylerová, s níž Luke posledních šest měsíců pracoval, byla žena po třicítce, kterou by jistě nikdo neoznačil za krásku, ale přesto působila přitažlivě. Její půvab muži registrovali spíše dojmy než pohledem. „Jo, nějaký šťastný archeolog si vetkne za klobouk pořádně vzácný pírko,“ dodal Luke.

Erica na studenta mrkla. „A proč myslíš, že jsme zrovna porušili všechny existující pravidla silničního provozu, co?“ usmála se a opět se soustředila na řízení. V poslední chvíli se jí podařilo vyhnout zděšenému zajíčkovi.

Konečně dorazili na vrchol stolové hory, odkud bylo vidět na vzdálená světla Malibu. Zbytek vyhlídky – východně na Los Angeles a jižně na Tichý oceán – zakrývaly stromy, vrcholky dalších kopců a milionářská sídla. Erica prokormidlovala vůz tlačenicí hasičských cisteren, policejních aut, náklaďáků a dodávek s reportéry a vysílací technikou a armádou automobilů, zaparkovaných podél žluté policejní pásky, jež ohrazovala propadlé místo i nález. Lovci senzací posedávali na kapotách a střechách svých vozidel, čučeli, popíjeli pivo a filozofovali nad katastrofami a jejich smyslem v lidské historii či to všechno prostě brali jako rozptýlení bez ohledu na varovné hulákání tlampačů, že jde o nebezpečné místo.

„Slyšel jsem, že celá tahle stolová hora sloužila ve dvacátých létech jako zázemí nějaký potrhlý věštkyně či co,“ zabručel Luke, když auto s trhnutím zabrzdilo. „Lidi sem chodívali rozmlouvat s duchy.“

Erica si vybavila staré, ještě němé žurnály se sestrou Sarah, jednou z nejosobitějších figurek tehdejšího Los Angeles, jež pořádala duchovní seance pro hollywoodskou vrchnost typu Rudolpha Valentina a Charlieho Chaplina. Sarah rovněž proslula hromadnými seancemi v divadlech a přednáškových sálech, a když počet jejích vyznavačů dosáhl stovek tisíc, odešla do zdejších hor a vybudovala tu středisko zvané Církev duchů.

„Víte, jak se to tady jmenovalo původně?“ pokračoval Luke a chvatně si rozepínal bezpečnostní pás. „Teda, myslím ještě dřív, než se sem nastěhovali ti spiritisti? Víte, kdysi,“ pronesl tónem, při kterém se Erice rázem vybavily pergameny s voskovými pečetěmi a rytířská klání za úsvitu. „Canon de Fantasmas,“ pronesl labužnicky, jako by ten prastarý název válel po jazyku. „Strašidelný údolí. Až z toho běhá mráz po zádech!“ Okázale se otřásl.

Erica se rozesmála. „Lukeu, jestli se jednou, až vyrosteš, chceš stát archeologem, neměl by ses bát strašidel!“ Sama se s přízraky, strašidly, duchy a démony setkávala snad denně. Zabydleli se v jejích snech i na archeologických nalezištích, a i když ji často mátli, škádlili, trápili či provokovali, nevyděsili ji ani jedinkrát.

Sotva Erica vystoupila z auta a noční větřík jí ovanul tvář, ohromeně vytřeštila oči na příšerný výjev před sebou. Sice už viděla fotografie v novinách a záběry v televizi, slyšela výpovědi očitých svědků, jak zemětřesení narušilo pevnost podloží pod luxusními nemovitostmi čtvrti Emerald Hills Estates, jedné z nejhonosnějších enkláv hor Santa Moniky, takže během vteřiny se ze zemského povrchu ztratil celý plavecký bazén – navíc podobný osud hrozil i okolním sídlům – ale ani tohle ji nepřipravilo na skutečný rozsah katastrofy.

Východní obloha už začínala jasnět, ale noc dále ležela nad Los Angeles jako temný, neústupný poklop. Z toho důvodu se lidé neobešli bez reflektorů, umělých sluncí rozestavěných po obvodu celého místa a ozařujících celý jeden čtvercový blok superpřepychové čtvrti, v níž domy trčely v mléčném svitu měsíce jako mramorové hrady. Uprostřed tohoto přízračného jeviště se černal kráter – pekelná tlama, jež zhltla plavecký bazén filmového producenta Harmona Zimmermana. Nad hlavou jim vrčely helikoptéry a oslepivými kužely světla přejížděly po divácích, kteří si hledali místo s co nejlepší vyhlídkou, po týmech geologů vybavených vrtnými sondami a mapami, po mužích z kopáčských čet v ochranných přilbách a oblecích, jež si hřáli zkřehlé dlaně o šálky kávy a čekali na svítání, a po policistech, snažících se evakuovat obyvatele sousedních domů, kteří se odmítali hnout.

Erica vylovila průkaz člena Státní archeologické společnosti a díky tomu směla se svým asistentem přelézt přes žlutou pásku, která bránila okounějícímu davu přiblížit se ke kráteru. Rozběhli se k hasičům, kteří zkoumali okraj propadlého místa. Erica pohledem horečně pátrala po vchodu do jeskyně.

„Támhle?“ zeptal se Luke a dlouhou hubenou paží ukazoval na protější stranu kráteru. Erica jen s obtížemi rozeznala, že přibližně v dvacetimetrové hloubce zeje ve skále otvor. „Vypadá to zlověstně, paní doktorko. Chcete vlézt dovnitř?“

„Nebylo by to přece poprvý, ne?“

„Čerta starýho, co ty tady děláš?“

Erica se prudce obrátila k statnému muži se lví hřívou šedých vlasů, jenž se k ní rázně blížil a mračil se jako ďas. Sam Carter, šéf – archeolog Kalifornského úřadu pro zachování historických památek, který si potrpěl na barevné šle a mluvil basem. A rozhodně nebyl rád, že tady Eriku vidí.

„Však ty moc dobře víš, proč jsem přijela, Same,“ vyhrkla Erica, odhodila si vlasy z čela a rozhlédla se po tom šíleném okolním zmatku. Obyvatelé ohrožených domů se hlučně hádali s policisty a odmítali se hnout od svých domovů. „Honem mi vyklop, co víš o tý jeskyni! Už ses podíval dovnitř?“

Sam si na Erice povšiml hned dvou věcí. Oči jí planuly vnitřním žárem a na svetru měla nesprávně zapnuté knoflíky. Bylo mu jasné, že nechala všeho a přisvištěla sem ze Santa Barbary, jako by jí v patách hořelo. „Ne, uvnitř jsem zatím nebyl,“ připustil neochotně. „Zrovna teď tam je geolog se dvěma jeskyňáři a zjišťují, jak to tam drží. Až dají signál, půjdu se tam podívat.“ Zamnul si bradu. Pochopil, že když už je Erica tady, hned tak se jí nezbaví. Jak si ta ženská vezme něco do hlavy, drží se toho jako vteřinové lepidlo. „A co ten projekt v Gaviotě? Zastupuje tě někdo jakžtakž slušný?“

Erica ho však nevnímala, pohledem hltala zející kráter na svahu a představovala si těžká bagančata dusající po zranitelném podloží jeskyně. Zoufale se modlila, aby ti lidé nenávratně nezničili drahocenné stopy dávné historie. V těchto kopcích si archeologové zatím na své nepřišli, a to navzdory faktu, že lidé v nich žijí už dobrých deset tisíc let. Ta hrstka dosud objevených jeskyní prozradila pramálo, jelikož začátkem dvacátého století sem vtrhly buldozery a dynamit a nelítostně znásilnily zdejší divočinu, aby ustoupila silnicím, mostům a lidské přistěhovalecké vlně. Pohřebiště zmizela pod rádly pluhů, pahorky se sídlišti domorodých obyvatel čekalo zplanýrování a srovnání s okolní krajinou, takže nakonec se odtud vymazaly všechny stopy lidského osídlení.

„No tak, Eriko?“ naléhal Sam.

„Musím tam jít!“ oznámila mu.

Dobře věděl, že myslí jeskyni. „Eriko, ty tu správně nemáš co pohledávat!“

„Přeřaď mě na tu práci, Same. Budeš přece řídit vykopávky! A ve zprávách tvrdili, že se tu našly kosti!“

„Eriko –“

„Prosím!“

Naštvaný a bezradný Sam se obrátil na patě a rozběhl se po zdupané Zimmermanově zahradě ke konci ulice, kde stálo provizorní velitelské středisko. Kolem rozkládacích kovových stolků a židlí se mlely houfy lidí s bloky, kteří drmolili do mobilních telefonů, stály tam vysílačky, blikaly monitory zobrazující okolí, byla tam tabule pro vzkazy. Opodál parkovala dodávka s občerstvením, kterou hlídali muži v nejrůznějších uniformách: Plynárny Jižní Kalifornie, Kalifornské vodárny, elektrárny, Pohotovostní jednotky a tak dál. Dokonce se tam kmitl kdosi ze Společnosti za lidská práva a snažil se zajistit bezpečný odchod či odlov zvěře z evakuovaných pozemků.

Erica svého šéfa snadno dohonila. „Tak co se děje, Same? Jak mohl ten bazén tak najednou a beze stopy zmizet?“

„To je právě to, co se teď snaží zjistit všichni geologové a inženýři z celýho okresu. Tihle hoši támhle –“ ukázal na konec ulice, kde v ostré záři reflektorů četa techniků připravovala vrtnou soupravu – „budou brát vzorky hornin, abychom přesně zjistili, na čem celá tahle čtvrť vlastně stojí.“ Sam mávl masitou rukou směrem k topografickým mapám a geologickým přehledům rozprostřeným na stole, jež byly v rozích zatížené kamínky. „Před pár hodinami dovezli tohle z radnice, vidíš? Je to výsledek geologickýho průzkumu z roku devatenáct set osm. A tenhle zas pochází z šestapadesátého roku, když se ve zdejší oblasti plánovala výstavba bytových domů, ke který nakonec nedošlo.“

Erica minutku těkala pohledem z jedné mapy na druhou. „Vždyť se neshodují!“

„Všechno nasvědčuje tomu, že současný stavební investor neprovedl testovací vrty na všech zdejších parcelách, ostatně ani to nebyla jeho povinnost. Ovšem všechny vrty, které udělal, svědčily o pevném skalnatém podloží. Bohužel, vrtalo se na severní a jižní hranici stolové hory, a jak se ukázalo, jsou tam dva skalní výběžky, které lemují kaňon. Pamatuješ si, co se vyprávělo o sestře Sarah z dvacátých let? Tady měla svý duchovní království nebo něco podobnýho, a očividně nechala celý kaňon zavézt a úřadům to ani neohlásila, natož aby požádala o povolení. Všechny práce zřejmě proběhly bez patřičného pěchování, a navíc spousta zavážky byla organického původu – dřevo, tráva, odpadky – a ty po čase vyhnily.“ Samovy nevyspalé oči zatěkaly po celé délce ulice, kde se pečlivě udržované trávníky pyšnily dovezenými cizokrajnými stromy a fontánami. „Tihle maníci sedí na časované bombě. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby celá oblast byla na pokraji zborcení.“

Při řeči Sam nenápadně pozoroval Eriku. Stála s rukama v bok a přešlapovala z nohy na nohu jako běžec, který se už nemůže dočkat startu. V podobném stavu ji viděl mnohokrát, a vždycky v situaci, kdy byla něčemu „na stopě“. Erica Tylerová patřila k těm nejzapálenějším vědcům, jaké kdy poznal, ale její nadšení jí občas bylo až na škodu. „Mně je jasné, proč jsi přijela, Eriko,“ zavrčel unaveně, „ale tu práci ti dát nemůžu.“

Obrátila se k němu jako rozzuřená tygřice. Na tvářích jí vyskákaly rudé skvrny. „Same, prokristapána, vždyť jsi mě poslal počítat škeble!“

Sam se vůbec nezdráhal přiznat, že pověřit Eriku dozorem nad smetištěm plným ulit a lastur znamená výsměch její inteligenci a talentu, ale po tom loňském trapasu s lodním vrakem usoudil, že jí rozhodně neuškodí, když si kapku zchladí hlavu u obyčejné nádeničiny. A proto Erica už celých šest měsíců trávila na vykopávkách nedávno objeveného pahorku, z nějž se vyklubalo smetiště indiánského kmene, který před čtyřmi tisíci lety žil severně od Santa Barbary. Erica měla za úkol třídit, zařazovat a určovat stáří tisícovek mušlí, které tam vyhrabali.

„Same,“ začala Erica naléhavě a stiskla mu paži. „Potřebuju to. Musím si zachránit kariéru. Potřebuju, aby lidi zapomněli na případ Chadwick –“

„Eriko, právě ten průšvih s Chadwickem mi nedovolí, abych na tuhle práci nasadil zrovna tebe. Jednoduše nejsi dost ukázněná. Jednáš příliš impulzivně, a navíc ti chybí nezbytný vědecký odstup a objektivita.“

„Ale já se už poučila, Same!“ namítla Erica. Měla co dělat, aby se nerozkřičela. Fiasko s Chadwickem proslulo v odborných kruzích jako ztroskotání Eriky Tylerové. Copak za to bude pykat až do konce života? „Budu superopatrná!“

Sam se zaškaredil. „Eriko, tvou vinou se moje oddělení stalo terčem posměchu!“

„A já se ti nejmíň tisíckrát omluvila! Same, měj přece rozum! Jako bys nevěděl, že na tomhle břehu Rio Grande jsem prostudovala všechny jeskynní kresby, které tady kdy objevili! Mám tu nejlepší možnou kvalifikaci! Sotva jsem ve zpravodajství zahlídla ty jeskynní kresby, okamžitě jsem pochopila, že ta práce je pro mě jako stvořená!“

Sam si prohrábl šedivou hřívu. To je celá Erica, nechá všechno plavat a vrhne se po hlavě do dobrodružství! Jestlipak se obtěžovala aspoň natolik, aby vedení projektu předala někomu jinému?

„No tak, Same! Nech mě dělat práci, pro kterou jsem se narodila!“

Zadíval se jí do jantarových očí a vyčetl v nich zoufalství. Nikdy na vlastní kůži nezažil, jaké to je, když se člověk ve své profesi zdiskredituje, když se mu všichni kolegové vysmívají. Mohl se pouze dohadovat, jaké peklo si Erica v posledních dvanácti měsících prožila. „Něco ti řeknu,“ povzdechl si. „Jeden mládenec z toho záchranářského týmu se dal přemluvit, že se ještě vrátí do jeskyně a udělá pár polaroidových fotek. Ukáže se s nimi každou minutu, takže se můžeš mrknout, jestli z nich něco nepoznáš.“

„A co tady dělají záchranáři?“

„Když se bazén propadl, dostala policie oznámení, že se pohřešuje Zimmermanova dcera. Šerif nařídil, aby po ní v té spoušti zahájili pátrání. No a právě díky tomu se přišlo na tu jeskyni s malbami.“

„A ta dívka?“

„Později se vrátila sama. Jak se zdá, ještě před zemětřesením si vyrazila se svým chlapcem do Vegas. Dobře mě poslouchej, Eriko, vážně nemá smysl, abys tady zacláněla, protože já tě na tu práci nenasadím. Vrať se do Gavioty.“ Sam ještě ani nedomluvil, a už mu bylo jasné, že Erica ho stejně neposlechne. Jakmile si ta ženská vezme něco do hlavy, nikdo to z ní nevymlátí. Přesně to se stalo i loni, když Irwing Chadwick objevil u břehů Jižní Kalifornie vrak, který označil za starověkou čínskou loď, což by podporovalo teorii, že obyvatelé Asie nepřišli do Ameriky pouze přes Beringovu úžinu, ale současně se přeplavili vlastními loděmi. Eriku tahle Chadwickova hypotéza nadchla už předem, takže když ji požádal, aby mu ověřila pravost keramických nádob objevených ve vraku, byla předem pevně rozhodnutá, že keramika je pravá a jde o důkaz.

Sam se ji už tehdy snažil odvrátit od ukvapených závěrů, přesvědčit, aby postupovala pomalu a obezřetně, ale Erica byla odjakživa zbrklá. Vydala veřejné prohlášení, že keramika je pravá, a pak se spolu s Irvingem Chadwickem vyhřívala v záři reflektorů – dočasně. Když se později ukázalo, že vrak byl podvrh a Chadwick se přiznal, že ho sestrojil on sám, pro Eriku Tylerovou bylo na couvnutí příliš pozdě. Její odborná pověst byla na cucky.

„Zmínili se, že v jeskyni objevili i nějaký kosti,“ vzpomněla si. „Co jste o nich prozatím zjistili?“

Sam sáhl po bloku. Dobře věděl, že Erica hraje o čas. „Jde jen o drobné úlomky, ale spolu s nimi se našly hroty šípů. To byl dost pádný důvod, aby zavolali do naší kanceláře. Tady je koronerova zpráva.“

Zatímco si Erica prohlížela poznámky, Sam pokračoval: „Jak vidíš, podle Kjeldahlova testu nepřesahuje množství dusíkatých sloučenin čtyři gramy. A další test nevykázal žádné stopy po hliníku.“

„Což znamená, že kosti jsou starší než sto let. A dokázal koroner odhadnout, o kolik vlastně?“

„Bohužel ne. A nemůžeme použít ani metodu analýzy hlíny, protože se nedá přesně určit, v jaké vrstvě kosti původně ležely. Před sedmdesáti lety kaňon zavezli a potom došlo k dalšímu rozrušení vrstev při hloubení toho bazénu, chápeš? Půda pode dnem bazénu zkapalněla a při zemětřesení vytekla, bazén se propadl a zavalila ho okolní hlína. Všechno je to skrznaskrz promíchané, Eriko. Ovšem našli jsme hroty šípů a taky hrubé nástroje z pazourku.“

„Což by ukazovalo na indiánské pohřebiště.“ Erica vrátila Samovi jeho poznámkový blok. „V tom případě zřejmě dostalo hlášku i KDAI?“ optala se a mimoděk se rozhlédla, jestli někdo z okolních hloučků nevypadá na pracovníka kalifornské Komise pro dědictví amerických indiánů.

„Samozřejmě že ano,“ ucedil Sam kysele. „Dokonce jsou už tady. Tedy – je už tady.“

Erica vyčetla odpověď ze Samova pohledu. „Jared Black?“

„Tvůj starý nepřítel.“

Erica a Black kdysi stáli proti sobě v soudním sporu ohledně případu práv amerických indiánů a důsledky byly více než nepříjemné.

V tom okamžiku se k nim přiřítil mladík s obličejem umazaným od hlíny a s ochrannou přilbou našišato posazenou na hlavě. V ruce držel hromádku polaroidových momentek, které právě udělal v jeskyni, a omlouval se za jejich mizernou kvalitu. Sam mládenci poděkoval, rozdělil štůsek fotografií na dvě poloviny a jednu z nich podal Erice.

„Panebože!“ zašeptala Erica a pohledem hltala jeden snímek za druhým. „Jsou… překrásný! A tyhle symboly –“ Hlas se jí zadrhnul.

„Tak co si o tom myslíš?“ zamumlal Sam a přimhouřenýma očima zkoumal své fotografie. „Dokážeš ten kmen identifikovat?“

Kupodivu se nedočkal odpovědi. Tázavě zvedl hlavu a zjistil, že Erica s pootevřenými rty zírá na snímky ve své ruce. Sam měl na na vteřinku dojem, že příšerně zbledla, ale hned si uvědomil, že za to mohou zářivky, které kolem místa katastrofy zajišťovaly nouzové osvětlení.

Erica zamžikala, jako by se probírala z tranzu. Když konečně vzhlédla, Sam se neubránil podivnému pocitu, že ho na zlomek vteřiny nepoznává. Ale pak se jí do obličeje vrátila barva a konečně vyhrkla: „Máme před sebou objev století, Same. Ta malba je úžasná, a tak dokonale zachovalá, jak jsem ještě nikdy neviděla. Jen si představ, kolik bílých míst v historii původních obyvatel zaplníme rozluštěním těch piktogramů! Prosím tě, Same, neposílej mě zpátky ke škeblím!“

Sam si jen povzdechl. „No dobře, den dva se tu smíš ometat a pomáhat nám s předběžnou analýzou, ale“ – zvedl nesmlouvavě ruku – „hned potom se vrátíš do Gavioty. K tomuhle projektu tě prostě nemůžu pustit, Eriko. Je mi líto, ale taková je mezirezortní politika.“

„Vždyť jsi šéf –“ Náhle se odmlčela a vykulila oči.

Sam sledoval směr jejího pohledu a pochopil, co ji tak upoutalo. V té mrazivé hodině těsně před úsvitem, kdy všichni byli neoholení, s očima napuchlýma nevyspáním, a prahli po kávě, spánku a čistém oblečení, sem mířil dokonale upravený komisař Jared Black v obleku s vestou, hedvábnou kravatou a v nablýskaných polobotkách, jako by zrovna překročil práh soudní síně. Když se k nim přiblížil, zpod zachmuřeného obočí se mu zatřpytily temné duhovky.

„Dobrý den, paní doktorko Tylerová. Zdravím vás, doktore Cartere.“

„Dobrý den, pane komisaři.“

Jared Black byl sice zapáleným stoupencem indiánských zájmů, ale sám měl ryze anglický původ. Jednou prohlásil, že soucit s cizím trápením pramení z jeho irských genů. Teď se podíval na Sama Cartera: „Dokdy podle vás určíte totožnost kmene, který vyrobil ty kresby?“ Tón jeho hlasu naznačoval, že by to mělo být co nejdřív.

„To záleží na lidech, které tím úkolem pověřím.“

Erica nestála Jaredovi za jediný pohled. „Samozřejmě si přivedu své vlastní odborníky.“

„Ovšem až po tom, co provedeme předběžnou analýzu,“ upřesnil Carter. „Jistě vám nemusím připomínat, že jde o standardní postup.“

Jaredu Blackovi se blýsklo v očích. S vládním archeologem se neměli dvakrát v lásce. Carter otevřeně kritizoval Blackovo jmenování do komise a jako svou hlavní námitku uváděl Jaredovy nebetyčné předsudky vůči všem akademickým a vědeckým kruhům.

Erica se s Jaredem osobně chytila před čtyřmi roky, kdy zemřel zámožný samotář jménem Reddman a zanechal po sobě ohromující sbírku indiánských artefaktů, které si přál ponechat ve svém sídle, jež mělo veřejnosti sloužit jako muzeum pyšnící se jeho jménem. Erica dostala za úkol tu sbírku nevyčíslitelné hodnoty zařadit a sestavit její katalog. Když zjistila, že předměty vyrobil malý místní kmen, jeho zástupci si najali právního zástupce Jareda Blacka, specialistu na pozemkové a dědické právo, aby zmíněné předměty vysoudil do jejich vlastnictví. Erica požádala státního zástupce, aby tuto žádost odmítl na základě toho, že kmen se chystá všechny drahocenné předměty pohřbít bez předchozí historické analýzy. „Dědictví představované těmi kostmi a výrobky,“ tvrdila, „nepatří pouze indiánům, ale všem Američanům bez rozdílu.“ Vznikl z toho bouřlivý soudní spor, před budovou soudu se shlukovaly davy – američtí indiáni demonstrovali za navrácení svých pozemků a kulturních předmětů, zatímco učitelé, historici a archeologové trvali na zřízení Reddmanova muzea. Manželka Jareda Blacka, příslušnice kmene Maidu a jinak vášnivá bojovnice za indiánská práva – žena, která se jednou dokonce vrhla před buldozery, aby zabránila stavbě nové dálnice přes indiánské pozemky – patřila k nejdůraznějším hlasům ve prospěch stanoviska „za nic na světě nenechat tu sbírku bělochům!“

Spor se vlekl po dlouhé měsíce, dokud Jared nezakopl o informaci, kterou původně neznala ani jedna strana, a dokonce ani stát a místní úřady: totiž že Reddman ty předměty vykopal na svých vlastních pozemcích o rozloze pěti set akrů a ponechal si je bez vládního povolení. Jared okamžitě prohlásil, že nalezení předmětů svědčí o existenci dávné osady – a dokonce i Erica, hájící druhou stranu, musela uznat, že sídlo pana Reddmana vzniklo na místě původního osídlení – a že pozemek i předměty na něm nalezené tedy nepatří podle zákona panu Reddmanovi, ale potomkům původních obyvatel vesnice. Nakonec celých pět set akrů, včetně více než tisícovky indiánských památek, zahrnujících vzácnou keramiku, proutěné nádoby, luky a šípy – předal soud indiánskému kmeni, jenž v té době čítal přesně šestnáct příslušníků. Reddmanovo muzeum nevzniklo a vzácné památky už nikdy nikdo neviděl.

Erica si vybavila, jak se sdělovací prostředky vyřádily na souboji, který vedli s Jaredem v soudní síni i mimo ni. Například jedna dnes už proslulá momentka je zachytila na schodech soudní budovy a v bulváru se objevila pod velkým titulkem „Tajní milenci?“, jelikož zlomyslnou kombinací světla a nešťastného načasování fotografovy spouště se Erica s Jaredem ocitli v jedné z těch nepravděpodobných situací, jež jako by měly přesně opačný význam, než jaký mají ve skutečnosti: Erica obdivně rozevřenýma očima vzhlížela k Jaredovi, jazykem si vlhčila rty a svůdně se k němu vzpínala, zatímco Jared Black stál o schod výš než ona, ochranitelsky nad ní čněl a přitom rozpřahoval paže, jako by ji hodlal sevřít v drtivém objetí. Eriku i Blacka ten snímek a jeho nesmyslný výklad rozběsnil do nepříčetnosti, ale oba se nezávisle na sobě rozhodli, že nechají celou věc plavat a nebudou drby ještě přikrmovat.

„Myslím, že zrovna vám nemusím připomínat, pane doktore,“ zavrčel Black na Sama, „že tu jsem hlavně proto, abych vám ze všech sil a všemi prostředky zabránil v znesvěcení všech nálezů, a že jakmile najdeme potomky kmene, osobně a s obrovskou chutí vás i ostatní vykradače hrobů nechám vyhodit policií.“

Sam doprovázel odcházejícího komisaře vzteklým pohledem, načež zabořil ruce do kapes a zabručel: „Ten chlap mě vážně štve.“

„Hm, no jo,“ utrousila Erica, „hádám, že je nakonec dobře, že na tu práci nenasadíš mě, protože to by Jareda Blacka rozpálilo doběla.“

Sam se na ni podíval a potlačil úsměv. „Hele, ty o tu práci hodně stojíš, viď?“

„Copak jsem se nevyjádřila dost jasně?“

„Tak dobře,“ rozhodl se konečně Sam a dlaní si promnul šíji. „I kdybych stokrát radši udělal pravý opak, asi bych do Gavioty přece jen mohl poslat někoho jiného.“

„Same!“ Erica ho nadšením popadla kolem krku. „Nikdy toho nebudeš litovat, přísahám! Lukeu!“ chňapla svého asistenta za loket, až mu z prstů vyrazila nedojedenou sušenku. „Jdem se hodit do gala!“

„Nestačím se divit, že Sam Carter pověřil tímhle projektem zrovna vás, paní doktorko,“ ucedil Jared Black mrazivě, když se sešli na vrcholku kopce.

„Hm, v jeskynních malbách se trošičku vyznám.“

„Pokud si vzpomínám, taky jen se trošičku vyznáte ve vracích čínských lodí.“

Než stačila Erica odpovědět, Jared pokračoval: „Doufám, že jste se seznámila s nejnovějšími dodatky zákona na ochranu a repatriaci hrobů amerických indiánů, podle nichž v případě, kdy je třeba vědeckého vyzvednutí a analyzování starých artefaktů, musí celá analýza proběhnout nedestruktivním a –“

Okázale ho ignorovala, protože podle provokativního tónu pochopila, že se ji snaží vtáhnout do hádky. Jeho narážka ji však navztekala. Jared Black věděl proklatě dobře, že pokud jde o zacházení s artefakty, Erica se těší pověsti vrcholně opatrného antropologa, a navíc že všechny její testy jsou nedestruktivní.

Silou vůle se však ovládla. Neměla totiž jinou možnost než Jaredu Blackovi dovolit, aby ji kontroloval doslova na každičkém kroku výzkumu. Zatímco jejím úkolem bylo určit, jakému kmeni patřily objevené kosti i jeskynní malby, Jared měl najít nejpravděpodobnější potomky zmíněného kmene a všechno, co Erica objeví, jim vzápětí předat do vlastnictví.

Cítila na sobě Jaredův pohled a v duchu se neubránila otázce, zda si i on, stejně jako ona, vzpomíná na jejich první setkání. Bylo to v budově okresního soudu, kam Erica přišla ke své první výpovědi v případu Reddman. S Blackem se do té doby neznali a považovali se prostě za dva cizí lidi, kteří se náhodou sešli ve výtahu. Na první zastávce přistoupila do zdviže žena v mateřských šatech a v dalším patře se k nim přidala další žena, maminka s pětiletým hošíčkem. Dítě zvědavě civělo na těhotnou, která si jeho pohledu povšimla a laskavě poznamenala: „Narodí se mi miminko, víš? Budu mít malou holčičku nebo chlapečka, jako jsi ty.“ Hošíček se nad tou informací vážně zadumal a pak se zeptal: „A dovolí vám vyměnit je za osla?“ Budoucí maminka se usmála, zatímco chlapcova matka zrudla rozpaky. O pár pater výš celá trojice vystoupila. Erica a neznámý muž chvíli mlčeli a nakonec současně vybuchli smíchy. Erica si dodnes pamatovala, že se mu v tvářích objevily hluboké dolíčky a působil velmi přitažlivě. Muž jí na oplátku věnoval uznalý pohled, z něhož vyčetla, že ona se pro změnu líbí jemu. Pak se dveře výtahu rozevřely a na chodbě už čekali lidé, aby je uvítali. Erica zůstala jako opařená, když zaslechla, že muže oslovují „pane Blacku“. A když právní zástupce Reddmanova jmění oslovil jménem ji, Jared doslova zkameněl. Navzájem na sebe vytřeštili oči, protože vmžiku pochopili ten příšerný trapas. Vždyť byli nepřátelé, generálové dvou proti sobě stojících armád, a přitom se ještě před minutou společně smáli žertovné příhodě, a dokonce spolu i maličko flirtovali!

Eriku děsilo a současně zahanbovalo už pouhé pomyšlení, že tenhle člověk ji kdy mohl přitahovat, i když ne déle než tři minuty!

Vstup do jeskyně se nacházel asi dvacet metrů pod hřebenem za hranicí Zimmermanova pozemku. Nad východním pohořím se začínal klubat úsvit a zalil Los Angeles svěží září nezkalenou smogem. Erica si utáhla řemen ochranné přilby pod bradou. Vedle ní se chystal Jared Black, zapínal si horolezecké popruhy a Erice neušlo, že se převlékl do mnohem ošumělejšího oděvu – do vypůjčené kombinézy s nápisem Edison Jižní Kalifornie na zádech. V obličeji mu však marně hledala třeba jen jiskřičku vzrušení. Tvářil se tak ponuře, že si pomyslela: Je naštvaný. Proč? Copak o tenhle úkol nestál? Vnutili mu ho proti jeho vůli? Erica by přísahala, že Jared Black by obětoval pravou ruku, jen aby získal tak skvělou příležitost dostat do centra pozornosti práci vládních archeologů i svého vlastního křižáckého tažení za práva amerických indiánů.

Nebo že by ten jeho vztek vycházel z osobní zášti? Co když jí pořád ještě neodpustil, co pronesla toho dne, kdy se svým týmem prohrála Reddmanův případ? „Tvrzení pana Blacka zavání pokrytectvím, protože na jednu stranu se vydává za apoštola ochrany historických památek a současně nechává všechny materiální historické důkazy pohřbít, aby je tak odsoudil k zapomnění.“

„Připravená, paní doktorko?“ otázal se horolezec. Přesvědčil se, že Erica je bezpečně přichycená k lanu a všechny spony a úchytky popruhů jí pro jistotu ještě dvakrát překontroloval.

„Víc připravená už být nemůžu,“ odvětila Erica a nervózně se uchichtla. Skalní stěnu ještě nikdy předtím neslézala, ani s cizí pomocí ne.

„Výborně, takže dělejte všechno po mně, a budete v naprosté pohodě.“

Horolezec přistoupil k okraji útesu, obrátil se čelem k nim a předvedl, jak se zaklonit a zahájit pomalý sestup. Ukazoval, jak se má dlaní pravé ruky povolovat lano a nechat ho prokluzovat a levou rukou se přidržovat skály, aby sestup byl co nejbezpečnější. Když se dostali až k ústí jeskyně, horolezec pomohl dovnitř nejdřív Erice a potom i Jaredovi a Lukeovi, kteří se spouštěli za ní.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1