Original title: Maya Van Wagenen: POPULAR

Copyright © Maya Van Wagenen, 2014

Copyright © Penguin - Cover Design: Claude Combacau

Introduction copyright © 2014 by Betty Cornell Huston

Designed by Danielle Calotta

Published by the Penguin Group USA LLC (Dutton Books)

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2014

Translation © Jana Jašová, 2014

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Veronika Klementová

První vydání

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7321-874-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pro všechny, kteří sedávají sami na kraji hřiště.

Tahle kniha je pro vás.

Ahoj!

Jsem Betty Cornellová.

V roce 1951 jsem napsala průvodce pro teenagery Cesta k popularitě mezi dospívajícími. Bylo mi čtyřiadvacet a nejžhavějším trendem tehdy byly tříčtvrteční kalhoty. Končily těsně pod koleny a byly to ty nejkratší šortky, jaké se daly kde vidět. Lem skládaných sukní tehdy často sahal až ke kotníkům a dívky si samy pletly svetry s kulatým výstřihem, které byly aktuálním módním výkřikem. Do éry minisukní zbývalo ještě celé desetiletí, o úzkých džínách nebo tílkách sahajícím sotva k pupíku nikdo ani neslyšel.

Když jste zatoužily změnit účes, daly jste si v kadeřnictví udělat kudrnatou trvalou. (Tuby s barvami na vlasy byste v drogériích hledaly marně, protože v padesátých letech si nikdo vlasy nebarvil!) Abych měla stylový účes, musela jsem si každý večer vlasy natáčet na látkové natáčky obalené papírovými kapesníčky, které výsledný dojem provzdušnily. V těch jsem pak spala a ráno se budila s dokonalým pážecím účesem.

Dneska je všechno jinak. Když kráčím městem, vidím kolem sebe účesy v odstínech modré a růžové. Móda odhaluje těla mnohem víc. Za ta léta jsem zažila i spoustu módních trendů, které byly mnohem cudnější než to, co se nosilo v dobách mého mládí, nicméně jsem už na světě dost dlouho na to, aby mi neunikla hlavní zákonitost: většina nové módy se snaží bořit hranice stanovené minulostí. Čím víc věcí se mění, tím zajímavější je pozorovat, že něco zůstává stále stejné jako v době, kdy jsem psala svou knihu: stěžejní motivace trumfnout předchozí generaci. Konejší mě vědomí, že i když už dávno ve světě módy nehraju důležitou roli, cíl dívek se na rozdíl od produktů dodnes nezměnil.

Mé nejživější vzpomínky na dobu, kdy jsem vydala Cestu k popularitě mezi dospívajícími, patří okamžikům, kdy jsem dostávala dopisy od dospívajících dívek, které se mi svěřovaly, jak moc jim moje kniha pomohla. Psaly mi o svých šatech, účesech, o večírcích – a já si to všechno hrozně ráda četla.

Nicméně mě po letech zaskočil trochu jiný dopis, který jsem na základě té knihy také dostala. Tentokrát přišel e-mailem a byl velice srdečný a upřímný. Napsala ho v dubnu 2012 jistá Maya Van Wagenenová, aby mi svěřila, že jsem jí změnila život! Čerpala z mé knihy nápady, jak se vypořádat s výzvami, které před ni staví středoškolský život. Podařilo se jí naprosto pozoruhodně uplatnit rady staré přes půl století, a uplatnit je tak, aby pomáhaly i v moderním světě. Měla jsem velikou radost, že moje kniha obstála ve zkoušce časem, a že stále ještě může být pro dospívající užitečná.

Když jsem dočetla Mayinu knihu – tu, kterou teď držíte v ruce –, zalil mě příval pocitů: hrdost, láska, uspokojení i šťastné vzpomínky. Je úžasné pozorovat, jak zasvěceně, rozvážně a elegantně dokáže Maya vyprávět svůj příběh. Během let jsem viděla přicházet i odcházet mnoho trendů v módě i vlasové stylistice, které se velmi vzácně vracely v různě modifikované podobě, jež by vyhovovala vkusu nové generace. Ale když jsem psala svou knihu, nikdy by mě nenapadlo, že moje rady budou po šedesáti letech očím nové mladé čtenářky připadat stále použitelné.

Začala jsem svou kariéru jako modelka a později dosáhla velkého úspěchu jako autorka. Maya začíná jako autorka, ale už teď je zároveň modelkou – modelkou předvádějící odvahu a sebevědomí vlastní generaci i generacím, které přijdou po ní.

Betty Cornellová

Úvod

(neboli Jak to celé začalo)

TUHLE ČÁST NEPŘESKAKUJTE. ALE VÁŽNĚ, ROZHODNĚ JI NEPŘESKAKUJTE

„Škola je podpaží života“, řekla mi jednou moje nejlepší kámoška Kenzie. Amen. Ta naše nebyla výjimkou. Stačilo projít první den poškrábanými prosklenými dveřmi, a život se ti proměnil ve sled krutých a bolestných setkání. Fotbalista, který si vedle tebe sedne na fyziku, tě osloví „ty krávo“. V šatně před tělocvikem zůstaneš stát jen v podprsence a babičkovských spoďárech, zatímco ostatní holky se chichotají a ukazují si na tebe. A nakonec budeš ronit slzy zamčená v kabince na záchodcích, protože jsi nikdy netušila, jak moc tě může bolet srdce. Existuje ale jedna věc, která tě na cestě tím páchnoucím zpoceným podpažím může navigovat: důkladné pochopení toho, jak je organizován sociální potravní řetězec.

MŮJ ŽEBŘÍČEK ŠKOLNÍ POPULARITY

(Od patricijů k plebejcům)

10. Volejbalistky

9. Fotbalová klika.

8. Členové Gangu bohatých (včetně Populárnějších dívek, které se svůdně oblékají).

7. Hudební pošuci (ze školní kapely).

6. Holky z pěveckého sboru.

5. Gotičky z výtvarky.

4. Méně populární dívky, které se svůdně oblékají.

3. Těhotné (teď zrovna tady máme dvě, jednu v sedmém, jednu v osmém ročníku).

2. Počítačoví nerdi (početně nevýznamná skupina).

1. Knihovní maniaci (pořád čtou a milují japonské komiksy).

0. Přehlížení (šesťáci).

-1. Společenští vyděděnci.

-2. Učitelé.

-3. Suplující učitelé.

Tvoji kategorii určuje to, kde trávíš čas a s kým se stýkáš a nestýkáš. Já patřím mezi Společenské vyděděnce, tu nejnižší školní kastu, když nepočítám ty, kterým se za pobyt ve škole platí. Na téhle pozici na prvním záporném stupni pod nulou je se mnou i moje blízká kamarádka a důvěrnice Kenzie. Většinu času je to tichá, monotónní, nenápadná existence. Aspoň do chvíle, než si tě všimne někdo z vyšších stupňů žebříčku popularity a udělá si z tebe svou kořist.

Ale jak se ty osoby na vrcholku žebříčku dostaly ke svému výhodnému postavení?

Vychází spousta článků v magazínech a spousta knižních příruček, které ti poradí, co nosit, co říkat, jak se chovat a s kým se kamarádit. Můj táta dávno předtím, než jsem se vůbec narodila, objevil v jednom antikvariátu stařičkou brožuru s názvem Cesta k popularitě mezi dospívajícími podle Betty Cornellové. Měla ohmatanou a vybledlou obálku. „Něco mě na ní upoutalo,“ vyprávěl mi. Byla plná tipů a návodů, jak dosáhnout nedosažitelného: zlepšit svoje společenské postavení. Táta říkal, že se přímo tam v obchodě rozesmál, když si četl některé z těch dávno zastaralých představ. Ale byl to zajímavý kousek z historie popkultury, a protože táta je táta, nedokázal ji tam nechat.

Ta knížka na dlouhá léta spočinula v jeho pracovně (v „kabinetu kuriozit“) v našem domě v Brownsvillu v Texasu. Snášel se na ni prach v kartonové krabici vmáčknuté mezi helmu z první světové války a vytesanou kamennou lebku nějakého domorodého kmene z Mexika.

Čekala na chvíli, kdy bude objevena.

. . . . . . .

Štěstěna přála tomu, aby kniha nezůstala zapomenutá. Když se naši rozhodli v tátově pracovně uklidit (osobně si myslím, že tam jen nadělali ještě šílenější binec), máma tu krabici otevřela a uviděla knížku Betty Cornellové, takže ji předala mně. Můj oficiální rodinný titul v nezkrácené verzi totiž zní „Maya, opatrovatelka všech věcí, které nikdo nechce, ale nedokáže je vyhodit“.

Odhadla jsem Cestu k popularitě mezi dospívajícími podle Betty Cornellové jako jednoho z těch legračních „dívčích průvodců“, kde budou rady typu „neličte si oči, natírejte si víčka vazelínou“ nebo „na zvětšené póry použijte ledové kostky“ a „všechny dívky by měly nosit stahovací kalhotky“.

Napsala ji bývalá mladistvá modelka, která slibovala, že stačí trochu tvrdé práce, příprav a vylepšení, a popularita bude na dosah ruky pro každou z nás.

Pro každou?

To mě skoro rozesmálo.

A pak moje máma dostala nápad – úžasný, děsivý, neuvěřitelný nápad, jaký člověka navštíví jednou za život. „Mayo, měla by ses těmi radami zkusit řídit. Vydrž to tenhle školní rok, celou osmou třídu, a napiš pak o tom, jak to dopadlo.“

Moje okamžitá odpověď zněla ne. Nic strašnějšího jsem si nedokázala představit. Odkdy zrovna mně (navenek) záleží na tom, abych byla populární? Jenže mamka už zasela semínko pochybností. Její poznámka byla jako pupínek akné, co začne jako nepatrná tečka, a pak se rozrůstá a bobtná a zdá se, že nikdy nezmizí, i když si ho člověk pořád mačká.

Když jsem pár dní na to listovala (znova) tou stařičkou knížkou, narazila jsem na tohle:

Když budeš ke všemu přistupovat negativně, když jenom pokrčíš rameny a řekneš si. „No a co? Komu na tom záleží?“, všechno jenom zhoršíš. Protože někomu na tom vždycky záleží, a ten někdo jsi ty. Záleží ti na tom, protože jako všichni lidé na téhle planetě toužíš po tom, aby tě ostatní měli rádi, abys byla oblíbená, abys patřila mezi dívky, které to zvládly. Chceš mít kolem sebe okruh kamarádů, chceš si vyrazit na pár vzrušujících schůzek s chlapci, chceš mít aspoň jednoho, který tě bude považovat za nejúžasnější na světě. Pokud tvrdíš, že ne, jen něco nalháváš sama sobě. A nikdo jiný ti na to neskočí.

Celý vesmír se postavil do pozoru.

Betty Cornellová napsala svou knížku před šedesáti lety, ale nějak se jí podařilo natáhnout se přes tu obrovskou propast času a prostoru a zahlédnout, po čem tajně, zoufale toužím. A co víc, nabízela, že mi pomůže toho dosáhnout.

Věděla jsem, že po tomhle už můj život nebude nikdy jako dřív.

. . . . . . .

A tak jsem se pustila do toho velkého experimentu. Každý měsíc letošního školního roku se budu řídit radami Betty Cornellové na jedno téma: stravování, vlasy, líčení, držení těla, postoj k ostatním a tak dál. Bez ohledu na to, jak trapné nebo složité to bude. Začnu od těch jednodušších kapitol, kde jsou věci, jakých si na mně druzí nemusejí ani všimnout. A pak, měsíc po měsíci, budu dělat další a další krůčky, dokud se nedostanu co nejdál od své pohodlné zóny rezignace.

Během školních dní si budu zapisovat poznámky o tom, jak na mě reagují druzí, o tom, co se mi honí hlavou, o všem, co se mi přihodí. Po příchodu domů ty poznámky využiju k osvěžení paměti a zapíšu si všechno co nejpřesněji. Bude to skvělé literární cvičení a možná mi to pomůže v dosažení mého snu, stát se jednoho dne spisovatelkou. Doufejme, že každodenní zápisky o všem pozitivním i negativním mě budou posilovat, stanou se součástí příběhu, který se sám začal psát. A možná už mi to všechno nebude připadat tak děsivé.

Rozhodně to byla práce přesně pro mě. Totiž, pokud už nejsem přímo beznadějný případ. Měřím metr padesát osm, mám lehce snědou pleť, na které v pravidelných intervalech vyrážejí pupínky. Jsem nemotorná, trochu podsaditá, chodím nahrbená. Nemám žádné boky, o kterých by se dalo mluvit, a můj hrudník je plochý skoro jako obálka knížky Betty Cornellové. Nosím brýle a rovnátka. Oblečení nakupuju ve Walmartu a v secondhandech. Nad matikou trávím víc času než úpravou vlasů.

Moje zmatené poznámky v knížce Betty Cornellové

. . . . . . .

Asi bych se měla na chvíli zastavit a pokusit se definovat, co znamená výraz populární. Je to komplikované slovo. Vím, co neznamená. Neznamená sedět o samotě. Neznamená být terčem cizí zábavy. Neznamená stydět se za to, jak člověk vypadá, neustále se krčit v temných koutech a přát si být neviditelná. Zrovna teď jsem se populární rozhodně necítila.

S trochou štěstí ale budu na konci osmé třídy vědět, co popularita znamená. A nejenže to dokážu definovat – taky to zažiju na vlastní kůži.

Třeba se všechno změní. Můžou rady k dosažení popularity, staré víc než šedesát let, pořád ještě platit? Teď to zjistím. Stávají se i větší šílenosti, no ne? Na Měsíci zůstal otisk lidské nohy a vědci objevili způsob, jak pěstovat hranaté melouny.

Od téhle chvíle se Betty Cornellová stává mou spřízněnou duší a hodlám viset na každém jejím slově. Ať už to dopadne, jak chce.

Předtím (Před Tím)

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Ahoj!

Úvod

TUHLE ČÁST NEPŘESKAKUJTE. ALE VÁŽNĚ, ROZHODNĚ JI NEPŘESKAKUJTE

Září

Říjen

Listopad

Prosinec

Leden

Únor

Březen

Duben

Květen

Epilog