Winter Siege

Copyright © Ariana Franklin, Samantha Norman, 2014

Translation © Jan Kozák, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-837-5

ISBN mobi 978-80-7462-841-2

PROLOG

Pertonské opatství, podzim 1180

Je to obrovská místnost obložená dřevem – ostatně pertonským opatům se vždycky žilo dobře. Avšak současný držitel úřadu nechal odstranit gobelíny a lístkové zlato, jež kdysi krášlilo honosný vyřezávaný strop – museli je prodat, aby trochu vypomohli chudým ženám z farnosti. Zmizelo i nádherně propracované, čalouněné klekátko. Opat je vyměnil za obyčejné, které tlačí do kolen.

Úsporná opatření mnichy šokovala, neboť je pocítili sami na sobě. Jednak zčásti přišli o své pohodlí, a teď ještě museli vzít za vděk třemi večerními chody místo obvyklých sedmi, které vždy zdobily stůl v jejich refektáři. Ale jinak je opat přes všechen svůj asketismus dobrým představeným, dokonce oproti jiným opatům shovívavěji pohlíží na různé prohřešky.

Ať tak či onak, jeho dny jsou stejně sečteny.

Leží na prostém lůžku podepřen polštáři, aby mohl lépe dýchat a také aby viděl protějším oknem ven. Jeho okenice míval vždycky otevřené, ať bylo léto nebo zima. Nyní je podzim a mohutný dub v zahradě začíná měnit barvu listí. Opat vidí pouze vršek koruny, ale slyší to chrochtání a hryzání a ví, že dole si klášterní čuníci pochutnávají na čerstvých žaludech. Do místnosti občas zavane syrový vzduch.

Opat přemýšlí nad tím, zda uvidí z dubu spadnout i poslední lístek. Ví, že musí. Má totiž něco důležitého na práci. Musí zaznamenat příběh zrady a vraždy a legendu o odvaze a lásce, než i on ze stromu života slétne dolů jako ten roztočený lístek. Těžká nemoc mu však brání v tom, aby ho sepsal sám.

Proto teď vešel do pokoje mladý písař. Sedí na stoličce u postele, u nohou má položenou hromádku voskových tabulek. Jedna mu spočívá na koleni a nad ní drží přichystanou rycí jehlu.

„Jsi ještě moc mladý, válka mezi císařovnou Matyldou a králem Štěpánem ti asi nic neříká. Ovšem tví prarodiče ji pamatují…,“ hovoří opat. Pozvedne se na lůžku a šmátrá vedle sebe mezi pergameny. Nakonec jeden vytáhne. „Myslím, synu, že tuhle kroniku bychom mohli začít citací Orderika Vitala z jeho díla Historia Ecclesiastica. Mám ten popis tady.“

Mladý písař si otře ruku o lem roucha a teprve potom pergamen přijme. Ruce má čisté, myl si je naposledy včera, ale nechtěl by tak vzácný dokument ušpinit.

„‚A tak se nepokoje šířily na všechny strany, kam až oko dohlédlo,‘“ čte nahlas, „‚a Anglii zachvátilo drancování, požáry a jatka. Zem, kdysi tak bohatá a přepychem oplývající, byla nyní zbídačená a pustá.‘“

Písař vzhlédne. „Opravdu to bylo tak zlé?“ Buďto se od svých prarodičů nic nedozvěděl, nebo nedával pozor.

„Ještě horší.“ Ani dobrý Orderik neměl slov, aby všechny ty hrůzy popsal, myslí si opat. Navíc zemřel v roce 1142 a válka trvala ještě dalších deset let. Celkem tedy třináct. Během té doby se veškerá slušnost ze země vytratila. Mocní mezi sebou uzavírali spojenectví podle toho, kdo komu slíbil ještě více moci, a zcela zapomínali, že nesou odpovědnost také vůči těm, kteří jsou pod nimi. Jejich vlastní i cizí najaté armády šířily mezi prostým lidem zkázu jako rozzuření psi, když trhají na kusy skomírajícího jelena. Znásilněné ženy, ubozí rolníci pověšení za střeva na stromech. Třináct strašných let, kdy v celé Anglii lidé říkali, že Bůh a jeho svatí musejí spát, neboť jejich modlitby za vysvobození zůstávají nevyslyšeny.

„To je vskutku znamenitý začátek, můj pane. Bude dobře kontrastovat s dneškem, kdy může obchodník putovat po anglických cestách s rancem plným zlata, aniž by se musel obávat přepadení.“

Propána. Toho chlapce přece najali, protože umí rychle psát, ne kvůli jeho komentářům, jakkoli zní povzbudivě. Jde především o čas. Brzy začne opadávat listí.

„Domnívám se,“ pokračuje opat, „že okolnosti počátku války postačí vylíčit několika málo slovy, neboť je každý zná.“

„Ehm…“

Propána, už zase. Copak je tam v Abingdonu neučili dějinám? „Její příčinu,“ praví opat zřetelně, „zavdala smrt krále Jindřicha I. Anglického v 1135. roce Našeho Pána v Normandii…“

„Zemřel na přejedení mihulemi,“ řekne písař radostně. „To vím.“

Opat si povzdechne. „Byl to muž s neukojitelným apetýtem, a to nemluvím jen o jídle. Měl spousty levobočků.“

„To mám zapsat také, pane?“

„Pro mě za mě. Bylo by však užitečné, kdyby ses zmínil, že král trval na tom, aby se u jeho smrtelného lože shromáždili všichni šlechtici a odpřisáhli mu, že za svou královnu přijmou jeho jediného zbývajícího legitimního potomka, císařovnu Matyldu, dříve panovnici Německa. Ta mezitím ovdověla a znovu se vdala za Anjouovce Geoffreyho Plantageneta.“

„Tutéž císařovnu, která byla matkou našeho současného krále Jindřicha?“

„Ano, tutéž. Avšak její bratranec Štěpán, když se dozvěděl o strýcově smrti, hned přispěchal z Normandie do Anglie a získal korunu pro sebe s pomocí právě těch stejných baronů, kteří přísahali věrnost císařovně.“

„Žena jim nikdy předtím nevládla, a tak ji nechtěli ani teď?“

„Když myslíš, když myslíš. A nyní, můj synu, se dostáváme k hlavnímu tématu mé kroniky. Do roku 1139, kdy císařovna Matylda vtrhla s armádou do Anglie, aby si vydobyla nazpět právo, které jí udělil otec. Štěpán mezitím stačil zklamat spoustu lidí, kteří ho předtím s takovým nadšením prosazovali. Byl to bez pochyby sympatický muž a ve válce též chrabrý bojovník, ale potají zosnoval vychytralou lest, čímž porušil slovo, které dal svým věrným, a přiklonil se na stranu prospěchářů. Jeho bratr, biskup Jindřich – muž pevnějšího charakteru, který mu dopomohl na trůn –, právem očekával, že bude za odměnu jmenován arcibiskupem z Canterbury. Jenže Štěpán se svému bratru odcizil a propůjčil tento úřad málo známému Theodorovi z Bec. Současně propustil možná neurozené, ale zato chytré muže, kteří řídili administrativu Jindřicha I., a na jejich místo dosadil své oblíbence, kteří se svými nulovými znalostmi nemohli zemi řádně spravovat. Svévolně, v jakési nepříčetnosti pozatýkal tři biskupy – jedním z nich byl biskup z Ely –, kteří se mu znelíbili. Zabavil jim dokonce hrady, čímž dal jasně najevo, že nebere žádný ohled na svobody církve.“

Mladý písař nesouhlasně zamlaská, svobody církve jsou mu svaté. „Taková zlotřilost.“

„Byl to blázen,“ praví opat. „Jeho vláda byla poznamenána řadou pošetilých rozhodnutí, což v roce 1141 přimělo některé z jeho dřívějších stoupenců, aby přestoupili na stranu císařovny a pozvedli proti němu zbraně. A co bylo ještě horší, příležitost nahrávala různým lotrům, které nezajímalo, kdo právě vládne, hlavně když se dařilo jim.“ Opat se zhluboka nadechl. „Právě od tohoto okamžiku, milý synu, začneme odvíjet náš příběh – od chvíle, kdy už válka zuřila naplno. A z toho důvodu musíme obrátit zrak nikoli k činům a bitvám velkých aktérů, ale k bezvýznamné vísce v bažinatém kraji hrabství Cambridge a k dívence, která tam tehdy jako jedenáctiletá žila.“

„Plebejci, můj pane?“ V písařově otázce zaznívá zděšení. „Nemá to snad být Historia Anglorum? Zpráva pro poučení budoucích generací?“

„To sice ano, ale tohle bude Historia Vulgi, vyprávěná ústy obyčejných lidí, kteří ji zase vyprávěli mně.“

„Ale… chudina?“

Nemocný opat podrážděně zasípěl. „Je to příběh o vraždě a zradě. Je to příběh o zneuctění jednoho dítěte, jednoho hradu a celé země. A teď už proboha piš…“

KAPITOLA PRVNÍ

Bažiny v hrabství Cambridge, únor 1141

Zpráva o tom, že venku zuří válka, prosákla do bažin docela nenápadně. Našla si cestu přes zelený filtr olší a vrb v nekonečné změti říček, potoků a rákosišť, kterému obyvatelé tohoto zapomenutého kraje říkali „slať“.

Ve vesnici Scutney se to dozvěděli od starého Saly, když se vrátil ze své obvyklé cesty na tržnici v Cambridgi, kam jezdil s loďkou prodávat rákos na výrobu došků. Vyprávěl o tom ve vesnickém kostele po skončení hromniční mše.

„Teď máme krále Štěpána –,“ začal.

„Koho?“ zeptal se kdosi.

Sala podrážděně vzdychl jako světaznalý muž při řeči s vesnickým idiotem. „Slyšel jsi mě dobře, tupče. Jindřich už na trůně není, teď je tam Štěpán. Starej Jindřich je už dva roky po smrti.“

„To mi nikdy neřek.“

„Jak by taky mohl? Byl to král a teď je mrtvej.“

Malý dřevěný kostelík byl jako vždycky cítit kouřem ze svíček s rákosovými knoty, které máčeli v loji. Svíce ze včelího vosku si Scutney nemohlo dovolit. A proč taky, když ty rákosové stejně hořely jasněji.

„No tak už pokračuj,“ pobízel Salu bratr Arth. Vysoukal se z hrubého vlněného roucha, ve kterém sloužil mši, a znovu si oblékl svůj pracovní kabát z ovčí kůže. „Ještě mě doma čeká nějaký kopání a taky půjdu na krtky.“

To museli všichni, ale přesto se žádný z vesničanů nehnul z místa. Kdo by nechtěl vědět více o tom, co proti nim kují tam nahoře.

Sala si líně protáhl ramena a znovu se obrátil ke svému publiku. „No tak ten král Štěpán si začal válku proti svý sestřenici, císařovně Matyldě. Vzpomínáte, jak jsem vám povídal, že si starej král Jindřich na smrtelným loži přál, aby Anglii vládla jeho dcera, tahle Matylda? Jenže šlechtici nebyli zvědaví na to, aby nám kralovala nějaká zpropadená ženská, a tak řekli ne a dali korunu tomuhle Štěpánovi, kterej je synovec starýho Jindřicha.“

Sala si přísně prohlížel hlouček věřících. „Teď už je ti to jasný, Berte? No a tý Matyldě se zase nelíbilo, že ji ignorujou, a přitáhla prej s armádou, která tam teď někde válčí se Štěpánovým vojskem.“

„No a co z toho?“ namítl Nyles.

„Tohle ti nestačí?“ Salu rozhněvalo, že Nyles, který byl ve vesnici někdo, protože vlastnil víc ovcí než kdokoli jiný, nepřijal zprávu vstřícněji. „Povídám vám, že tam venku se válčí.“

„To válčej pořád,“ pokrčil rameny Nyles.

„Ale to je přece zajímavý, tati, ne?“ zeptala se jedenáctiletá Em a zvedla oči k otci.

Nyles vlepil malé rusovlásce pohlavek za to, že si dovolila promluvit v kostele. Měl ji rád snad ze všech dětí nejvíc, ale neslušelo se, aby se ženské chovaly takhle, hlavně ne tahleta. „No tak to jim přeju hodně štěstí. A teď už pojďme domů na ty krtky.“

Jenže starý Sala zvedl podrážděně ruku. „A řeknu ti ještě něco, Nylesi. A tentokrát nastražíš uši, to ti garantuju. A budeš si ji hlídat jako oko v hlavě,“ zdůraznil a ukázal na Em. „Lidi říkaj, že tam řádí banda žoldáků a je s nima nějakej mnich, kterej má rád zrzky. A když na nějakou kápne, provádí s ní strašný věci.“

Nyles jen shovívavě zavrtěl hlavou a otočil se ke dveřím. Dobře znal Salovy poplašné zprávy a nesmyslné historky ze světa, a přesto teď po něm náhle přeběhlo jakési divné mrazení. Aniž by si to uvědomil, přitáhl děvče blíž k sobě. Ten potřeštěný starý mizera!

„To myslíš vážně, Salo?“ zeptal se ho. Stařec pojednou vypadal sešle, ale přikývl. Pak už se muži, ženy i děti ze Scutney vyhrnuli z kostelíka ven, aby pokračovali ve své vlastní, nikdy nekončící válce – s vodou.

Severní moře bylo jejich arcinepřítelem. Pořád hrozilo, že při některém ze svých běsů Východní Anglii zaplaví, vylije se na pole a utopí všechen dobytek. Svým nenasytným jazykem olizovalo nizoučké ostrůvky, které hustě lemovaly pobřeží této nejnižší části Anglie. V zimě museli čistit zarostlé břehy líně tekoucích řek a širokých odvodňovacích stok, jinak by se ucpávaly a přetékaly.

A ke všemu ti krtci, stejně obávaný nepřítel jako moře. Museli tu havěť vybíjet, aby svými zatracenými chodbičkami nerozrývala náspy odvodňovacích stok.

Kdepak, obyvatelé Scutney se měli co ohánět v močálech a nemohli přemýšlet nad válkami nějakých zpropadených šlechticů. Navíc byli stejně v bezpečí, protože na jejich území – jen tamhle, hlupáčku, vidíš ty její věže v dálce? – stála elyská katedrála, největší katedrála v Anglii.

Každým rokem museli do Ely dodat čtyři tisíce lesklých, svíjejících se úhořů, aby si zajistili ochranu svaté Etheldredy, jejíž kosti ležely ve vyšperkované hrobce uvnitř katedrály.

Mocná světice Etheldreda byla Anglosaska jako oni. Vesničanům se nelíbilo to množství úhořů, které museli nachytat, aby si její mniši nacpali břicha, ale zároveň byli Etheldredě vděční za to, že je chrání před vnějším světem s jeho věčnými boji a jinými vylomeninami.

Ach ano, každý darebák, který by si troufl slídit a vraždit v této části bažin, by zase velmi brzy skončil, poněvadž stará dobrá svatá Etheldreda by mu nakopala zadek.

Lidi vždycky říkali, že kdyby chtěl nějaký nepřítel zaútočit na Ely, musel by se najít zrádce, který by mu ukázal tajné zpevněné cesty, které ke katedrále vedly. A kdo by byl tak neskutečně hloupý, že by se odvážil zradit svatou Etheldredu? Mašíroval by rovnou do pekla, blázen jeden.

To si všichni mysleli.

Jenomže zrádce se přece našel a už teď kul svoji zradu. A válka měla brzy zavítat do bažin i Scutney, zatímco svatá Etheldreda ve svém pět set let starém hrobě proti tomu pranic nezmohla.

*

O svém osudu se ve vsi dozvěděli na počátku ledna, kdy se objevili vojáci vyslaní Hughem Bigodem. Přišli odvést zdejší muže na práci, aby Hughovi postavili nový hrad.

„Bigod?“ řval Nyles a vzpouzel se v držení dvou strážných, zatímco jeho zrzavá dcera je tloukla pánví do nohou. „Nic mu nedlužíme. Patříme Ely.“

Hugh Bigod, nový hrabě z Norfolku, vlastnil ve Východní Anglii pořádný kus půdy. Vesničané ze Scutney ho vídali, jak se v parádních šatech promenuje po Ely, často s jejich biskupem, když pořádal vánoční hostinu, ale i při jiných podobných příležitostech. Neměli ho rádi. Jenomže z Norfolku neměli rádi nikoho. Když na to přišlo, lidi ze Scutney neměli rádi ani lidi z druhé vsi hned za močálem.

Hlavně jejich pána ne, což dávali jeho vojákům patřičně najevo. „To je nezákonný, kruci. Nepatříme mu. Na co chce vůbec další hrad? Má jich přece spoustu.“

„Ale teď potřebuje ještě jeden,“ odvětil velitel. „Pro případ, že by nás napadla císařovna Matylda. Je válka, lidi.“

„Moje válka to není,“ odsekl Nyles, jenž se stále kroutil v rukou vojáků.

„Teď už je,“ zdůraznil velitel. „A jestli mě ti tvoji špunti nepřestanou řezat po hnátech, brzo budou na seznamu ztrát.“

Na pomoc Em mezitím přiběhla její mladší sestra Gyltha a oháněla se železným bodcem.

„Nechte toho,“ poručil Nyles dívkám. Ale ony nepřestaly, dokud je neodtáhla jejich matka.

Aenfled své dcery pevně držela a dívala se za manželem a všemi ostatními zdatnými muži, jak je odvádějí pryč. Smutný průvod se ubíral po zpevněné cestě, která vedla až do Cambridge.

„Však se brzy vrátíme, holka,“ volal Nyles přes rameno. „Hlavně zažeň ovce do ohrady a při prodeji sena nechoď pod tři pence za panáka. Jo a dohlídni na to, aby ta mizerná střecha byla do zimy hotová, a…“ Najednou si vzpomněl na varování starého Saly. „Dávej pozor na Em, měj ji pořád u sebe…“ Pak už jeho slova nebylo slyšet.

Ženy ze Scutney stály jako solné sloupy, zatímco pokyny jejich mužů slábly a slábly, až k nim doléhala jenom ozvěna. Potom umlkla i ona. Vzduchem se nesl jen vyděšený nářek malých dětí a kejhání divokých hus nad jejich hlavami.

Neplakaly. Ženy z bažin nikdy nepláčou.

*

Začal předvelikonoční půst. Muži se stále nevraceli.

A zima byla krušná. Ptáci za letu padali z nebe, zkosení mrazem. Řeky zamrzaly a v sevření ledu se černaly mrtvé ryby. Staří lidé umírali ve svých chatrčích, ovce v ohradách.

V borkovištích se rýče tupily o rašelinu, jež byla tvrdá jako ocel. Otopu měli málo, a tak se vyčerpané, sedřené ženy musely i s dětmi vydávat stále dál za hranice vsi. Chodili pro rašelinové brikety, které před rokem uskladnili v okolí pro pasáky ovcí, aby se mohli hřát u ohýnků v době bahnění.

Na svatého Valentýna přišla řada na Aenfled a její dcery. Vzaly trakař a zamířily do hloubi bažin pro otop. Braly všechno, na ovčí stezce po nich nic nezůstalo. Zachumlané v tlustých vlňácích vypadaly jako nestejně velké šedé sochy ploužící se šedivou krajinou. Jejich dech prosakoval do šálů, jimiž si zakrývaly ústa, a měnil se v led. Ve vzduchu se však vznášel slabounký opar, který sliboval, že počasí by se mohlo snad už konečně změnit k lepšímu. Děti nesly luky a šípy, kdyby se naskytla příležitost střelit nějakou husu.

Em měla za opaskem zasunutý vyřezávaný dřevěný klíček, který jí toho rána tajně strčil do ruky Durwyn, syn bratra Artha.

Gyltze ta věc nešla z hlavy. „Chce odemknout tvý srdce. Budeš se nám vdávat.“

„Hlupák,“ řekla Em. „Vdávat se nebudu nikdy a určitě ne za ťulpase, jako je Durwyn. Navíc na to ještě nemám věk a on zase dost peněz.“

„Ale ten jeho první klíček sis nechala.“

„Dnes večer poletí do ohně,“ slíbila jí Em. „Zahřejeme se.“

Dívky zastavily. Přes boty cítily, jak se zem chvěje pod údery koňských kopyt. Po hrázní cestě za nimi pádili jezdci.

„Zalezte sakra rychle do rákosí,“ zasyčela Aenfled. Shodila trakař z krajnice a strhla své děti za sebou.

V bažinách byli koně vzácní. A koně, kteří jeli tryskem, nevěstili nic dobrého. Možná ti jezdci měli přátelské úmysly, a možná také ne. Poslední dobou se množily hrozné zvěsti o vesnicích, které vyplenili démoni, o znásilněných a zavražděných ženách a vypálených sýpkách. Aenfled nechtěla nic riskovat.

Na poslední chvíli se stačily zavrtat do rákosí a skrčit se pod hustou změtí holého vrbového proutí.

Aenfled zacpala rukou pusu mladší dceři, kterou by v tomhle věku ještě neumlčela pouhým pohledem. A tiše se modlila: Svatá Maria, ať projedou kolem, ať projedou kolem.

Projeďte kolem, projeďte kolem, pobízela je v duchu Em, projeďte kolem. Přes rákosí nad svou hlavou viděla, jak od kopyt odletují kusy hlíny – první jezdci projeli. Sklonila hlavu na znamení vděčnosti. Děkuji ti, svatá Ethel, už nikdy nebudu zlobit.

Jenže vtom jeden z jezdců uprostřed špalíru zastavil. „Zahlíd jsem, jak se něco vrhlo do toho podělanýho příkopu. Přísahám.“

„Jelen?“ Další jezdec prudce přibrzdil a otočil se zpátky. Jak se blížil, vítr náhle zesílil a nadzvedl mu šaty. Na bocích zvířete ulpívala bílá pěna a kapala z nich krev – jezdcovy ostruhy vypadaly vskutku hrozivě.

Em dřepěla, ani nedutala; cítila pachy mužů nad sebou. Pot, špína, koně, krev a jakýsi zvláštní, štiplavý odér, který neznala.

„Možná.“

„No tak tu potvoru vyžeň ven. Na co čekáš?“

Do příkopu začaly bodat hroty kopí. Jeden z mužů sesedl a lezl dolů. Divoce při tom halekal.

Em věděla, že je s nimi ámen. Stiskla odhodlaně rty a roztáhla je do tenké čárky. Kdyby jí v tu chvíli její těžce zkoušená matka viděla do obličeje, zděsila by se. Ne, tohle ještě není konec. Nebude, když je odvedu pryč. Hlavu sestřičky zatlačila hlouběji do země a vrhla se proti břehu. Jedna větev jí strhla z hlavy čepici a odhalila ohnivě rudé kadeře. Em se na okamžik zarazila, ale nevrátila se pro ni. Utíkala dál, co jí nohy stačily.

Aenfled přitiskla Gylthu k sobě. Její úpění a prosby k Panně Marii zanikly v hlaholení mužů. Slyšela, jak se ten, který sešel nejníž, drápe zpátky nahoru a připojuje se ke štvanici. Koně se dali opět do poklusu. Aenfled slyšela, jak mužský řehot slábne – hnali se za kořistí stále hlouběji do bažin. Potom k ní dolehly vzdálené výkřiky, když Em chytili. Její dcera statečně bojovala. Nakonec si matka uvědomila, že ji koně odvážejí pryč.

Vyplašení ptáci se začali slétat zpátky do bažin a usazovali se v rákosí. Pak znovu zavládlo zlověstné mlčení.

Aenfled se přestala v příkopě modlit.

Potom už se nikdy nemodlila. A kdyby ano, tak jen za duši své dcery.

KAPITOLA DRUHÁ

Hrad Kenniford, hrabství Oxford, únor 1141

Stála ve své kapli na svém vlastním hradě a za okamžik se měla vdát. Šestnáctiletá Maud z Kennifordu přemýšlela, zda budou mít alespoň tolik slušnosti, aby jí položili otázku, jestli chce toho muže, třiapadesátiletého Johna z Tewingu, pojmout za svého zákonného manžela.

Kdyby to udělali, její upřímná odpověď by zněla: „A co jiného mi k čertu zbývá?“

Otázka, která v tu chvíli vyšla z úst zadýchaného, zabláceného kněze, byla: „Kdo vdává tuhle ženu…“

Vtom ji jedno z Beaumontovic dvojčat chytlo za paži a postrčilo dopředu. „Já, Waleran de Meulan, hrabě z Worcesteru. Tato dáma je chráněnka našeho požehnaného krále Štěpána. Jeho jménem ji dávám za ženu tomuto muži. A pro rány Boží, dokončete to.“

Hrabě s sebou přivezl kněze a ještě asi tucet rytířů, kteří teď stáli v kroužku okolo Maud. Všichni byli cítit potem, koňmi a panickým strachem. Uprchli z bitvy u Lincolnu, kterou podle všeho prohráli, a přihnali se až sem, aby ji provdali za muže, jehož nikdy předtím neviděla, ve jménu krále, který padl do zajetí – a možná už teď ani králem nebyl.

Pokud byly jejich informace správné, chystala se vojska císařovny obsadit zemi. Takové pohromě museli zabránit za každou cenu, neboť jako královna Anglie by Matylda zabavila půdu všem, kteří se proti ní postavili, tedy i tu jejich.

Ve výčtu věcí, jež musely padnout na oltář obětí, byl (aspoň z pohledu Maud) sňatek, kterým by převedli hrad řečené Maud – Matyldy z Kennifordu – a hlavně důležitý přechod na horním toku Temže, který tato bašta strážila, do rukou řečeného Johna z Tewingu, jednoho z nejvěrnějších přívrženců krále Štěpána. Tím by císařovně zabránili v postupu na západ, pokud by se rozhodla jít právě tudy.

Maudini přívrženci, její vrchní správce sir Bernard, její sestřenice Lynessa a velebný otec Nimbus, kteří se měli stát svědky této události, byli obstoupeni skupinou Štěpánových rytířů, kdyby snad chtěli něco namítat. Waleranův bratr hrabě z Leicesteru dokonce držel lesklou dýku nebezpečně blízko Nimbova hrdla. Do místnosti se protlačila také její chůva Milburga. Nedokázali jí v tom zabránit ani ti nejvýše postavení z anglických šlechticů – ve skutečnosti by si ani netroufli.

Sir Rollo, velitel Maudina vojska, stál dole na parkánu mezi svými vojáky a křičel do okna kaple: „Jste v pořádku, má paní?“

Ne, nejsem, ty starej přiblblej kreténe. Proč jste sakra otvírali bránu?

Přesně řečeno, sir Rollo neměl samozřejmě na výběr, stejně jako by Lynessa, Milburga ani otec Nimbus nemohli nic namítat, pokud Maud řekne své ano. Kenniford byl už formálně přislíben králi. Při korunovaci se Maudin umírající otec rozhodl vzdát novému vládci hold a zanechal dceru i s jejím dědictvím v jeho poručnictví, aby ji Štěpán dal posléze tomu, koho bude chtít odměnit.

Ukázalo se však, že takový dar nosí smůlu. Začalo se říkat, že vybrat si Maud z Kennifordu za nevěstu znamená vybrat si pro sebe rakev – dlužno říci, že tato pověst Maud skvěle vyhovovala. Všichni tři nápadníci, které jí Štěpán až dosud vybral, zemřeli dřív, než mohlo ke svatbě dojít. První si zlomil vaz při nehodě na lovu, druhý pro změnu na turnaji, zatímco třetí, teprve pětiletý chlapec – tenhle se jí skutečně zamlouval, protože si říkala, že nebude mít problém ho zvládnout –, projevil trestuhodnou neopatrnost: utopil se ve studni.

Ani to však Johna z Tewingu neodradilo, aby se o smůlu ucházel. On sám představoval smůlu. Maud věděla jistě, že tohoto muže ovládat nebude. Přerostlý, prošedivělý, zjizvený a těžkopádný, navíc páchl jako medvěd a měl stejně nudné způsoby jako vzhled. Dokonce si s sebou přivezl svou konkubínu, nabručenou zanedbanou ženskou, která se jmenovala Kigva. Stála v koutě místnosti a nevraživě civěla na Maud.

A je to tu. Celebrující kněz se k ní otáčí, otevírá ústa a vyslovuje onu otázku, bez níž by manželství nebylo posvěceno zákonem. „Maud z Kennifordu, berete si tohoto muže…?“

Maud se otočila a pohlédla na otce Nimba, svého zpovědníka a rádce, který při ní stál už od dětství. Drobný kněz ji dokonce i s nožem u krku pobízel očima, ať řekne ne. Celé je to příliš uspěchané a příliš nebezpečné, nevěstí to pro její budoucnost nic dobrého. Když je hnali po schodech nahoru do kaple, pošeptal jí: „Zlatíčko! Ten chlap je otřesný špinavec, jen se podívej na jeho nehty. Pověz jim, že chceš být jeptiška. Řekni, že chceš vstoupit do kláštera v Godstow. Že ses už zaslíbila Panně Marii.“

Ach ano, to by bylo krásné. Několik světic a mučednic se o to pokoušelo, a staly se svatými právě proto, že je kvůli tomu umučili.

Jediný důvod, proč se ti zoufalci okolo ní vůbec zatěžovali se svatebním obřadem a nevzali si hrad, jako by se nemetlo, byli její vlastní vojáci na hradbách. Přečíslili je v poměru dva ku jednomu. Sir Rollo možná nebyl nejbystřejší, ale jeho věrnost nepatřila ani králi, ani císařovně, nýbrž Maud. Kdyby dala pokyn, bil by se za ni s vojáky jako lev. Na druhé straně, když teď řekne ano, John z podělanýho Tewingu se stane jejich zákonným, a tudíž nezpochybnitelným velitelem. A totéž se bude týkat i jí.

V malé kapli se jako vždycky vznášel pach zatuchliny, kadidla a aromatických bylinek, které do něj svědomitý otec Nimbus přimíchal. Její otec si zjednal mnicha z Abingdonu, aby kapli vymaloval. Malá Maud se tak mohla učit katechismu podle vyobrazení Rajské zahrady (docela veselého), Nanebevzetí Páně, Tří králů klanících se buclatému Ježíškovi a toho dalšího výjevu, který ji vždycky fascinoval – ctnostná Judita na něm utínala hlavu Holofernovi. Otec Nimbus chtěl tu scénu zamalovat, prý je moc krvavá, ale Maudin otec to zamítl se slovy, že představuje dobrý protiklad k tématu Salome a Jana Křtitele.

Maud při té vzpomínce připadlo pozoruhodné, nakolik se její ženich podobá bestiálnímu, opilému Holofernovi.

Celebrující kněz položil otázku znovu: „Maud z Kennifordu…?“ Cítila, jak jí Waleran stiskl paži.

„Počkejte, ano?“ odsekla. „Přemejšlím o tom.“

Domluvenému manželství se stejně nevyhne, ať dříve nebo později. Kenniford se svými panstvími a půdou představoval příliš cennou kořist, kterou bude král chtít věnovat někomu ze svých věrných. Co by si přála ona sama, na to se jí ještě nikdo nezeptal a ani nikdy nezeptá. Současný nápadník ji odpuzoval stejně jako ti dva předchozí majitelé zlámaných vazů – ten první byl nepříčetný šílenec, jehož pronikavý smích rval člověku uši, no a druhý zase opilec, kterého nikdy neviděla střízlivého. Byl by tenhle hromotluk opravdu tak špatná volba?

Maud se nad tím zamýšlela logicky. Je starý, což hovoří v jeho prospěch – svou smrtí jí prokáže laskavost. Soudě podle jeho cholerické vizáže k tomu dojde spíše dřív než později. A je to slavný bojovník, což jí také nahrává, protože bude většinu času trávit v bitvách, kde ho může někdo zabít. Při troše štěstí a díky pomocné ruce Panny Marie, k níž se teď bude modlit o to víc, by mohli vyrazit do války hned po obřadu a ušetřit ji hrůz svatební noci.

Ostatně, kdyby jí dovolili přistoupit na scénář otce Nimba a odejít do kláštera, znamenalo by to vzdát se navždy Kennifordu i svých dalších pozemků. A něco takového by udělat nemohla.

Od devíti let, kdy její otec opustil tento svět, vládla Maud svým panstvím a poddaným jako pravý despota. Měla štěstí, že v jejích žilách kolovala krev anglosaské a normanské šlechty – z matčiny strany byl jejím předkem král Eduard Starší a z otcovy zase Roger d’Ivry, šerif z Gloucesteru. To jí – přinejmenším do svatby – dávalo zákonné právo vládnout dvěma hradům (ačkoli jeden byl spíše pevnost s palisádou v hrabství Cambridge a s Kennifordem ho srovnávat nemohla), pěti panstvím porůznu rozesetým v Anglii a třem dalším v Normandii, kromě toho měla právo obsazovat kněžské úřady v šesti kostelech. Všude ji uznávali jako svou paní, stejně jako ona za svého vládce uznávala krále Anglie a Normandie.

Maud měla samozřejmě k dispozici dobré poradce. Otcův vrchní správce sir Bernard byl věrným a moudrým správcem a ve své mladé paní našel mysl stejně otevřenou a bystrou, jako měl on sám. Dokázala si pamatovat každý akr orné půdy nebo pastviny, veškeré počty svých stád, věděla, který ze stovek uživatelů její půdy je svobodný a který nevolník, kolik a čím jí mají platit, který z jejích rytířů je jí povinován vojenskou a strážní službou, znala ty, kdo měli podle tradice odevzdávat sedm hus či například vyšívané rukavice, navíc i v který sváteční den, a podobně si pamatovala všechny jiné druhy služeb a službiček. (Nejvíc ji bavilo přijímat služby od Williama z Garthbrooku, který měl v držbě třicet akrů v Sussexu a byl povinen na každé z jejích vánočních hostin předvést malé vystoupení: vyskočit a do toho současně hvízdnout a vypustit pšouk.)

Už nikdy by nevelela své poslušné hradní stráži, nerozkazovala v kuchyni, nevynášela by soudy nad provinilci ani neodměňovala ty dobré, nešikanovala a nekurýrovala vesničany za svými hradbami, nedohlížela by na žně, nepředsedala vánoční hostině… Má tohle všechno vyměnit za suchopárný život ve zdech godstowského kláštera? Její duše by tam chřadla a chřadla, až by z ní nezůstalo vůbec nic.

Ano, manželství by znamenalo, že své lidi předá tomuhle muži, ale pořád je bude moci chránit – a to byla její povinnost i radost, kterou ji pověřil sám Bůh.

Waleranův stisk na její paži zesílil. Nůž u krku otce Nimba se pomalu zapichoval do kůže. Maud slyšela, jak sir Rollo venku šikuje své vojáky a chystá se zaútočit na věž.

Jsou to její lidé. Nedovolí, aby někoho z nich zabili. Manželství s tímhle hulvátem bude svým způsobem smrt – ale bude to její smrt, ne smrt Kennifordu.

Maud dospěla k rozhodnutí, o němž od první chvíle věděla, že je jediným možným řešením.

„No tak fajn,“ řekla. Kaplí se rozlehlo ulehčené mumlání, jež připomínalo chladivý vánek. Přerušilo ho jen bolestné zakvílení konkubíny Kigvy.

*

Koniec ukážky

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ