Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Anděl spásy

Vydání první

Copyright © 2007 Cartland Promotions

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1940. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Saved by an Angel vydaného nakladatelstvím Barbaracartland.com Ltd., (UK) v roce 2007

Český překlad © 2015 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0132-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0133-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Barbara Cartland

ANDĚL SPÁSY

Ukážka z elektronickej knihy

Jeden z mých nejoblíbenějších citátů

napsala Elizabeth Barrett Browningová:

„Jak Tě miluji?

Mám snad spočítat všechny způsoby?

Miluji Tě tak daleko, vysoko a hluboko,

kam až se prostírá má duše.“

Kapitola 1.

1817

Markýz z Castillonu vstoupil do salonu a usadil se do nejbližšího křesla. Zasténalo pod ním, jako by mělo vyviklanou nohu, to však markýze nijak nepřekvapilo.

Zoufale se rozhlédl kolem a uvažoval, co si jen počne.

Když se rozhodl vrátit do rodového sídla Castillonů, doufal, že bude alespoň obyvatelné. Po důkladné obhlídce však pochopil, že na sebe vzal příliš velký úkol.

Krom toho neměl na větší úpravy domu ani pozemků dost peněz.

O markýzi a jeho osudech by směle mohl vyprávět dobrodružný román.

Jeho rodina byla jedna z nejstarších ve Francii a pyšnila se tím, že patřila k ancien régime. Po generace spoluutvářela velikost Francie, v každé části země k ní chovali respekt.

Když po pádu Bastilly roku 1789 vypukla revoluce, vládnoucí markýz ani jeho choť zprvu nevěřili, že by se jich to mělo nějak dotknout.

Pak v Paříži vztyčili gilotinu.

Řada jejich přátel pod ní nalezla smrt a oni pochopili, že zůstat ve Francii je nebezpečné.

Markýz i jeho žena byli velice zcestovalí. Po zralé úvaze se rozhodli najít útočiště v Anglii, dokud revoluce neskončí. Nebyli jedinými šlechtici, kteří ze země prchli, proto je v Londýně přivítala řada jejich přátel.

Mladý princ z Walesu dělal, co mohl, aby je co nejsrdečněji uvítal, a samozřejmě také vyjádřil své zděšení nad tím, co se děje ve Francii.

K jejich radostnému překvapení se jim roku 1792, tři roky poté, co odjeli z Francie, narodil syn, jehož pojmenovali po dědečkovi – Jean-Pierre. Byl vychován v Londýně s ostatními émigrés ve společnosti mnoha anglických šlechticů.

Markýz měl věhlas a zkušenosti téměř jako diplomat. Protože strávil v Anglii mnoho času coby svobodný i ženatý muž, měl tam celou řadu přátel. Ti jeho syna přivítali na svět a zachovali mu přízeň, i když vyrostl. Mladý Jean-Pierre byl velice chápavý hoch se šťastnou povahou.

Navštěvoval školu v Londýně, kde se stal velmi oblíbeným. Své rodiče navíc těšil velmi dobrými výsledky. Proto se usnesli, že ho pošlou na Eton, kde studovala řada jeho přátel, a zahájili s vedením školy rozhovory o jeho možnostech stát se žákem této vybrané instituce.

Byl příliš mladý, aby si lámal hlavu s děním ve Francii, ale jeho otec i matka měli velké obavy, když roku 1796 převzal Korsičan jménem Napoleon Bonaparte velení armády.

Než si většina lidí v Anglii stačila uvědomit, co se děje, byla celá Evropa v ohrožení.

Navzdory hladu, malomyslnosti a nedostatku vybavení povzbuzovala Napoleonovy jednotky planoucí víra a vitalita jejich vůdce. Jako účastník revoluce teď Napoleon léčil šrámy na těle Francie s neobyčejným nadáním.

Představoval novou naději pro budoucnost.

Během dvou následujících roků zachránil Napoleon zemi před zhroucením, porazil všechny nepřátele s výjimkou Velké Británie a navrátil Francii její přirozenou svornost.

Pak zavedl nové zákony, mezi nimiž byly i takové, které rušily výnosy proti émigrés. Vyzval tak stovky, tisíce uprchlíků, aby se vrátili domů. Tím si pochopitelně naklonil významné šlechtické rody, které unikly gilotině. Ačkoli však Napoleon pracoval na obnově země, nezbavil se těch, kteří za rozmetání starých pořádků nesli vinu. Naopak využil náklonnosti církve a émigrés, aby rozšířil to, čeho dosáhli.

Ti, kteří se vrátili z exilu, dostali zpět pouhý zlomek pozemků a jejich feudální práva byla i nadále neplatná, ale podařilo se zachránit alespoň něco – dosud žili v domnění, že přišli o všechno.

Jean-Pierre byl příliš mladý, aby si uvědomoval, jak ohromný problém to představuje pro jeho rodinu. Instinkty jeho otci i matce napovídaly, aby se chopili šance vrátit se do své rodné země a získali majetek, který vlastnili před revolucí. Na druhé straně si kladli otázku, jestli mohou malému Korsičanovi důvěřovat – objevil se tak znenadání a svoji moc si vydobyl v neuvěřitelně krátké době.

Markýz z Castillonu byl nanejvýš inteligentní člověk a více než kdo jiný byl ohromen hmotným přínosem, který jeho zemi přineslo Napoleonovo vládnutí pevnou rukou.

Jeho postavení ve Francii mu přinesly vítězné bitvy a úžasný vladařský talent. Na jaře roku 1802 jeho obliba dokonce ještě vzrostla. Vítězný mír na kontinentě byl nyní korunován také příměřím s Anglií. Znamenalo to konec blokády a návrat francouzské koloniální říše.

Dlouhé diskuse a večery plné obav z rozhodnutí, které měli Castillonové učinit, dospěly ke svému konci.

Markýz a jeho choť se rozhodli, že se vrátí do Francie.

Pro desetiletého Jeana-Pierra to představovalo konec jednoho světa a stěhování do jiného. Byl sklíčený a rozčilený, že musí opustit všechny své kamarády a spolužáky.

Zároveň však bylo vzrušující přeplout Kanál a vkročit do země, o které slýchal už od narození, ale nikdy ji nespatřil.

Castillonové odjeli přímo do Paříže, kde zjistili, že dům, který vlastnili před revolucí, je prázdný a čeká na ně. Nebyl samozřejmě právě ve stavu, ve kterém ho opustili, a to z prostého důvodu – byl zabaven a využíván jako jedna z mnoha nových státních institucí.

Byl na tom nicméně lépe než většina domů a zámků jejich přátel, kteří je po návratu nalezli prázdné a vykradené.

Markýz se z návratu do Paříže radoval, přišel však na to, že od doby, kdy s manželkou chvatně prchali v hrůze z gilotiny, se toho mnoho změnilo.

Překvapivé bylo, že přes Kanál začínali proudit návštěvníci z Anglie – chtěli patrně spatřit zemi, o které toho tolik slyšeli.

Napoleon Bonaparte se stal prvním konzulem a použil všechen svůj šarm, aby upoutal návštěvníky, mezi nimiž byla i řada šlechticů, se kterými se Castillonové spřátelili v Anglii.

K britským turistům, kteří chtěli na vlastní oči spatřit oslnivé oslavy Napoleonových narozenin, patřili také lady Elizabeth Fosterová a Richard Sheridan. Přehlídky, audience a plesy nebraly konce.

A právě tehdy se onen velký muž začal nazývat jen křestním jménem – Napoleon – což značilo počátek jeho legendy.

Muž, kterým kdysi opovrhovali jako „obyčejným parvenu“, Angličany okouzlil svou přirozenou důstojností a šarmem.

Lorda Abercorna fascinoval jeho úsměv a mladý lord Boringham rozvinul teorii, že by se Anglie neměla vměšovat do vztahu pana Bonaparta a zemí, které si podrobil. Britové byli celí dychtiví se po létech sporů s Francií usmířit.

Castillonové se usadili. Chtěli si zařídit tak pohodlný a radostný život, jaký měli předtím, než byli nuceni opustit zemi. Zneklidňovalo je ovšem to, že si nemohli dovolit přepych, který dříve považovali za samozřejmý.

Zatím museli kvůli Jeanu-Pierrovi žít v Paříži a na své venkovské sídlo zapomenout.

Chlapce poslali do francouzské školy, kde se mu však pranic nelíbilo. Vzali ho tedy ze školy a sehnali soukromé učitele.

„Brzy si zvykne,“ řekl jeho otec s přesvědčením. „Musí teď žít ve světě, který dosud nepoznal, proto ho musíme podpořit, jak nejlépe umíme.“

Markýz ani markýza nedokázali odolat mnoha pozváním, která od Napoleona obdrželi. Sám první konzul se chtěl s markýzem poradit – takovou poctu nemohli jen tak přejít. Poněkud je však znepokojovalo, jak daleko až může ambiciózní Napoleon zajít.

Své armádě vštípil kázeň a nadšení, což z něho učinilo postrach celého světa.

Jak řekl markýzi: „Mám za sebou více než třicetimilionový národ, opilý vojenskou slávou a lačný po nových výbojích.“

Markýz pochopil, že všechno, co se stalo, bylo svým způsobem nevyhnutelné.

Celá země velebila Napoleona jako nového Karla Velikého. Na náměstí Vendome vztyčili sloup podobný Trajánovu, který měl připomínat jeho vítězství.

O rok později Napoleon otevřeně prohlásil, že Británie se – stejně jako všichni ostatní – Francii nikdy nepostaví na odpor. Konzulové začali cestovat sem a tam s depešemi, návrhy a zprávami, které si Anglie vyložila jako zlověstné výhrůžky.

Rozhořely se dohady nad evakuací Malty a nad tím, zda Napoleon zaručí celistvost Turecké říše. V té době už však věci zašly tak daleko, že i kdyby se Napoleon Británii bezpodmínečně vzdal, nedokázalo by to zastavit vlnu, kterou svým hněvem uvedl do pohybu. Měl za to, že Británie jím pohrdá, a obezřetní Britové toho měli tak akorát dost.

V březnu se v Nedělním salonku odehrálo zvláštní drama.

Markýz i markýza byli u toho, když se Napoleon obořil na britského velvyslance: „Vy tedy chcete válku?“

Užaslý velvyslanec diplomaticky odpověděl, že po tolika letech válčení je pro jeho krajany mír požehnáním, jehož se nechtějí vzdát.

„Ale vy mne teď chcete donutit k tomu, abychom bojovali po mnoho dalších let,“ odvětil Napoleon rozzuřeně.

Všichni zalapali po dechu a znepokojeně se po sobě podívali.

Pak oznámil ruskému a španělskému velvyslanci, že Britové nedodrželi slovo. Nakonec odešel, nejprve však před vysokým a důstojným Angličanem mával svou holí tak, jako by ho snad chtěl probodnout.

„Jestliže hodláte zbrojit,“ křičel, „budu zbrojit i já. Budete-li bojovat, budu bojovat také. Možná usilujete o zničení Francie, nám však strach nenaženete.“

Velvyslanec zachoval klid, ačkoli uvažoval, jak se bude bránit, pokud ho Napoleon napadne. Jen klidně zopakoval, že jeho země si nic z toho nepřeje. „Nechceme nic jiného než být s Francií zadobře,“ zakončil.

Napoleon na něho znovu zařval a rozzuřeně odešel.

Když se Castillonové vrátili domů, poprvé uvažovali o tom, jestli neudělali chybu, když se vrátili do Francie. Vypadalo to, že ačkoli se obě strany války obávaly, mohlo by k ní nakonec dojít.

„Nemohou být přece tak hloupí,“ poznamenala markýza z Castillonu. „Trpělo přece tolik rodin, že nikdo nemůže chtít zase s někým bojovat.“

„Opravdu rád bych tomu věřil,“ odvětil její choť. „Mám ale pocit, že Napoleon si nedá pokoj, dokud neovládne celý svět.“

Příštího roku, právě po jedenáctých narozeninách Jeana-Pierra, byla vyhlášena válka.

Zpráva, že královské loďstvo zajalo na moři dvě francouzské lodě, Napoleona nebetyčně rozběsnila. Okamžitě nařídil uvěznit všechny britské občany, kteří cestovali po Francii. Bylo jich na deset tisíc.

Nastaly překotné snahy o útěk.

Čtvrtý vévoda z Argyll dokázal uniknout jen díky tomu, že překročil švýcarsko-německou hranici přestrojen za pokojskou. Jistý baronet, zblázněný do krásné Pařížanky, svůj odjezd o pár hodin odložil a byl uvězněn na jedenáct let.

Pro Jeana-Pierra to byl jen další otřes.

Mezi učiteli, které pro něho najal otec, byli dva Angličané, kteří byli neprodleně uvrženi do žaláře, a dva další byli odvedeni do armády.

Během několika příštích let studoval, jak se dalo. Otec byl přesvědčen, že musí dosáhnout toho nejlepšího vzdělání, jaké bylo možné, zároveň však pro něho bylo mimořádně obtížné sehnat dobré učitele.

Ale naštěstí se syn učil od svého otce právě tak jako od lidí, které najímali.

Rok poté se stal Napoleon „císařem Francie“ a tuto událost provázela neskutečně výpravná korunovace.

Jeana-Pierra, jako všechny hochy jeho věku, uchvátilo vzrušení a oslavy, které probíhaly v každém městě v zemi, ale obzvláště v Paříži.

Neuvědomoval si, jak jeho otce a matku zarmoutilo, když se dozvěděli o smrti některých svých anglických přátel. Jedním z nich byl admirál, který zemřel, když byla jeho loď potopena v bitvě s Francií. Jiný zahynul v boji, když bránil před Francií část britského impéria.

Roky ubíhaly a lidé v Paříži slýchali o francouzských vítězstvích stále dokola.

Jean-Pierre stejně jako ostatní hoši jeho věku věřil, že Napoleon je neporazitelný.

Propaganda o císařových úspěších se velmi úspěšně šířila napříč Francií a pro většinu mladíků byl hrdinou, jenž bezpochyby vejde do dějin jako největší vojevůdce, jakého kdy armáda poznala.

Jeanu-Pierrovi bylo osmnáct let a přemítal, co dál, když ho napadlo, že by měl vstoupit do armády. Napoleon volal po nových mužích a nabídka stát se členy jeho nejudatnějších a nejváženějších regimentů zněla mimořádně přitažlivě.

Když se císař nakrátko vrátil z bitevního pole do Paříže, zúčastnil se obrovského a velkolepého večírku, který se konal na jeho počest. Právě tam ho Jean-Pierre požádal, zda by mohl vstoupit do jednoho z jeho regimentů. S rodiči o tom předtím nemluvil a všiml si, jak otec stojící za ním ztuhl, zatímco hovořil.

Císaře nadchla myšlenka, že by člen ancien régime bojoval po jeho boku, většina šlechty s ním totiž nechtěla mít nic společného.

„Ale ovšem, drahý chlapče,“ řekl Napoleon. „Bude mi potěšením. Přidáš se k mému nejlepšímu regimentu, abys ukázal světu, že jsi stejně zdatný bojovník jako mnoho tvých předků.“

Markýza plakala a markýz zuřil. Nemohli však nic dělat.

Jean-Pierre jednal impulzivně a sám později cítil, že udělal chybu. To už bylo ovšem pozdě.

Dle císařova nařízení z něho učinili plukovníka elitního regimentu kavalerie.

Předali ho velícímu důstojníkovi s instrukcemi, že je to privilegovaný rekrut, na kterém má osobní zájem samotný císař.

Zpočátku bylo pro Jeana-Pierra vše nové a fascinující. Učil se bojovat a velet svým mužům. Šest měsíců poté, co byl přidělen ke svému regimentu, se Napoleon rozhodl napadnout Rusko. Celou Evropu ohromila zpráva, že francouzský císař, který překoná jakýkoli odpor, vytáhl na Moskvu.

Postupoval obrovskou rychlostí, aby si vynutil carovu kapitulaci dřív, než nastane zima. V Paříži a v Londýně všichni užasli, když se doslechli, že Napoleon vstoupil do Moskvy, poté co porazil Rusy ve velké bitvě u Borodina.

Pro Jeana-Pierra byl pochod na Moskvu vyčerpávající a zároveň víc vzrušující než cokoli, co dosud poznal.

Když opouštěl svoji plačící matku, cítil stud.

Jeho vstup do armády nebyl zrovna spontánní, ale měl tehdy pocit, že to stojí za to. Už byl unavený z toho, jak mu říkali, že musí rozvíjet svoji mysl a neustále se učit.

Konečně se něco dělo! Konečně používal svaly stejně jako mozek.

Nikdo – a nejméně sám Napoleon – nemohl předvídat, co mají před sebou.

V listopadu už čekala armáda pět týdnů ve vypálené Moskvě na ruskou kapitulaci. Nedočkali se.

Nakonec se Napoleon musel stáhnout do teplejší Ukrajiny. Měl s sebou 115 000 jednotek. Ve vozech jelo 200 nemocných a 400 markytánek.

Musel se však odchýlit od zamýšlené trasy, krajinou, kterou jeho armáda zplundrovala už při cestě do Moskvy. Hladoví vojáci se teď stahovali zpět přes vypálené vesnice.

Jean-Pierre byl v šoku z toho, jak je ruská krajina rozlehlá a ponurá. Mezi vojáky řádil břišní tyfus a byl příčinou tisíců mrtvých těl, která ležela nepohřbena u bitevního pole u Borodina. Podél cest ležela těla dalších vojáků, kteří zemřeli hladem, a vedle nich stály stovky opuštěných zavazadlových a muničních vozů. Mrtví koně zůstali v postrojích.

Jean-Pierre měl pocit, že se ocitl ve zlém snu.

V listopadu, když byli teprve v půli cesty k hranici, se poprvé ochladilo.

Zajatci Francouze varovali. „Až přijde zima,“ říkali, „slezou vám nehty a muškety vám popadají z rukou!“

Od severu přicházely strašlivé sněhové bouře. Sníh padal v šeru a kupil se oslepeným Francouzům do cesty. Vyčerpaná a vyhladovělá armáda pozbyla naděje a začala se hroutit.

Od chvíle, kdy opustil Moskvu, už Napoleon ztratil 40 000 mužů. Byl nucen pokračovat v ústupu, neboť města po cestě nebyla schopna přeživší nasytit.

Jean-Pierre nikdy nedokázal zapomenout na mučivou agonii posledních tří týdnů ústupu.

Ke klikaté koloně pachtící se směrem k západní Evropě se přidávala divize za divizí, které stihl stejný osud.

Během posledních listopadových dní je od severu a od jihu obklíčily dvě ruské armády, aby překazily jejich útěk. Francouzi se z obklíčení probili, ale ztratili 12 000 mužů, kteří se utopili v řece, a 18 000 dalších, kteří se vzdali Rusům.

Napoleon ponechal přeživší jejich osudu a vydal se na saních do Varšavy.

„To, co se stalo, nic neznamená,“ řekl po příjezdu. „Viníkem je místní podnebí, toť vše. Vezmu dalších 30 000 mužů a do šesti měsíců budu opět na bitevním poli.“

Týden nato dorazil do Francie.

Jean-Pierre a mnoho dalších, kteří pod ním sloužili, byli rozčarovaní. O rezignaci či útěku však nemohlo být ani řeči.

Byli zajatci. Avšak nikoli Rusů, ale své hrdosti a oddanosti císaři.

Jean-Pierre a ostatní důstojníci se na nějaký čas uchýlili do ústraní, aby se zotavili z ústupu od Moskvy. Tři roky nato však zjistil, že má bojovat proti Angličanům v Belgii, a to ho hluboce zneklidnilo.

Do té doby si užíval odpočinku rušeného jen drobnými potyčkami. Od vyššího důstojníka se dozvěděl, že bitva, která je nyní čekala, má být velmi odlišná od všech předchozích.

S Angličany vlastně bojovat nechtěl. Anglie, která pro něho tolik znamenala, když byl chlapec, byla pro něj jako ztracený ráj. Během dlouhého ústupu od Moskvy, když těžce trpěl zimou a hladem, si často představoval, že je zpět v Londýně. Hrál si s kamarády ve škole, Anglie mu připadala nádherná a přívětivá a byl tam nesmírně šťastný.

Jak se vůbec mohlo stát, že by teď měl zabíjet tytéž chlapce, se kterými hrával kriket? Nejspíš bude muset, jak mu vždycky říkala jeho anglická chůva, zatnout zuby.

Počasí se stejně jako v Rusku přičinilo o to, že obě armády byly promrzlé a zbědované, když se střetly asi patnáct mil od Bruselu. Napoleonova armáda byla odpoledne donucena ustoupit z pozic. Kvůli prudkým bouřím to trvalo déle, než se čekalo.

„Jako by na nás z nebe lili vodu z kádí,“ řekl Jeanu-Pierrovi jeden z důstojníků.

Francouzi si dobře uvědomovali, že Angličané jsou v mnohem lepším postavení než oni.

Obě armády strávily velmi nepříjemnou noc, neboť déšť neustával a provázely ho blesky a prudké poryvy větru. Muži byli promočení až na kost. Třásli se zimou a leželi na nasáklé zemi v mokrém obilí.

Úsvit příštího dne byl chladný a neradostný. Všichni byli od hlavy až k patě pokryti bahnem. Chvíli trvalo, než mužstvo dokázalo rozdělat ohně a uvařit snídani.

Napoleon si byl jako obvykle naprosto jistý, že bitvu vyhraje. Byl si vědom toho, že v celé rozsáhlé britské armádě je jen zlomek jednotek schopných boje v první linii. Věřil, že jeho muži je se svými nesmírnými zkušenostmi snadno porazí.

Když jel na koni podél linie za výkřiků „sláva císaři“, ústup od Moskvy byl dávno zapomenut. Byl neochvějně přesvědčen, že jeho stará Císařská garda nahání takovou hrůzu, že nemůže prohrát. Napoleon ani jeho muži zkrátka ani na vteřinu nepochybovali o tom, že dokážou Wellingtonovu armádu zničit.

Za soumraku budou v Bruselu.

Před dvěma dny se podílel na triumfu nad Prusy a nikdo nepochyboval o tom, že to bylo jen první z celé řady vítězství.

Napoleon spoléhal na to, jak řekl svým důstojníkům včetně Jeana-Pierra, že se Wellingtonovy zahraniční sbory na začátku bitvy rozprchnou a že rudokabátníky zlomí masivní kanonáda.

„Mé dělostřelectvo je udolá,“ prohlásil. „Zaútočím na ně s kavalerií a přinutím je, aby se ukázali. A až budu mít jistotu, kde Angličané jsou, vrhnu se přímo na ně s celou svou gardou.“

Jean-Pierre měl za to, že kanonáda z osmi děl, která spustila v jednu hodinu, naplnila očekávání. Napoleon měl čtyřiadvacet dvanáctilibrových děl s dosahem dvou tisíc yardů.

Boj byl krutý, zuřivý a vždycky se stalo něco nečekaného.

Francouzští dělostřelci zaujali odpoledne znovu své pozice na hlavním hřebeni a opět zahájili palbu. Byla mnohem prudší, než pamatovali i ti nejstarší veteráni.

Vítězíme! pomyslel si Jean-Pierre, když hnal své muže kupředu.

Zamávali zbraněmi a vykřikli: „Vive L’Empereur!“

Ztráty koní byly děsivé. Stovky nebohých zvířat ležely na zemi mrtvé nebo umírající. Jezdci, z nichž bylo mnoho zraněných, ustupovali dolů z kopce nebo se plazili v bahně. Pětkrát během dvou hodin byla francouzská jízda vyhnána z náhorní plošiny.

A pětkrát se jezdci v nížině shromáždili a vrátili se zpět. O jejich odvaze nemohlo být pochyb, avšak protivník mířil přesně a hromady padlých rostly.

Napoleon nechal přivézt všechna dostupná děla, aby posílil své těžké baterie, ale Wellingtonovo sevření přesto nepovolovalo.

Už se téměř stmívalo.

Jean-Pierre se pokusil shromáždit své muže, které však sotva viděl.

Pak najednou zjistil, že celá francouzská armáda mizí pryč. Celé regimenty odkládaly zbraně a braly nohy na ramena.

V první chvíli si myslel, že se mu to jen zdá. Křičel na ně, aby se uklidnili a pokračovali v boji. Pak si všiml, že od východu proudí na bitevní pole obrovská záplava Prusů.

Otočil se, aby znovu pobídl nejbližší muže k další střelbě. A právě když ta slova vypustil z úst, ucítil v paži prudký náraz. Cítil, jak klouže ze sedla a sevřel otěže.

V tu chvíli se mu zatmělo před očima, náhle přestal vnímat svět kolem sebe. Věděl jen, že padá, a nemohl udělat už vůbec nic.

Když Jean-Pierre znovu nabyl vědomí, uviděl, že ho odnášejí z bitevního pole k místu, kde lékaři ošetřovali raněné.

Slyšel, jak udílejí rozkazy, a pak opět omdlel, než se stihl na cokoli zeptat. O věcech, které nastaly potom, už měl jen velmi mlhavou představu.

Probral se kdesi na neznámém místě s řadou dalších zraněných a pak znovu ztratil vědomí. Procitl na jiném místě, které vypadalo skoro stejně jako to předchozí.

Uběhl týden, než si konečně uvědomil, že se nachází v nemocnici vedené jeptiškami. Obvázaly mu rameno, a když se od nich snažil zjistit, kde je a co se stalo, donesly mu jen něco k pití.

Pak upadl do bezesného spánku.

Zdálo se mu, že uběhla celá věčnost, než konečně nabyl vědomí.

„Kdo vyhrál?“ procedil s námahou přes vyschlé rty.

„Angličané,“ řekl hlas vedle něho – anglicky.

Uvědomil si, že mu odpovídá muž ležící na vedlejší posteli.

Brzy nato se dozvěděl, co se přesně odehrálo. Z bitevního pole ho náhodou odneslo několik nepřátel. Ukázalo se, že britské důstojníky posléze odvezli do stejné nemocnice, ve které ležel i on. Díky jeho důstojnické hodnosti mohl sdílet pokoj se třemi důstojníky, se kterými ho odnesli z pole.

Jeden z nich jim vyprávěl, že pro vévodu z Wellingtonu to bylo slavné vítězství, a to hlavně díky zpoždění, které měli Prusové pod velením prince Blüchera. Jean-Pierre je viděl těsně předtím, než bitevní pole zahalila tma.

Dozvěděl se, že byl těžce raněn a dostalo se mu péče hlavního vojenského lékaře. Poslal ho do nemocnice, která byla původně klášterem, a jeptišky pečující o zraněné byly převážně Francouzky. Právě proto Jeana-Pierra obskakovaly, seč mohly, staraly se o něj jako o malé děcko.

„Začínáme na vás žárlit,“ řekl plukovník, který ležel na vedlejší posteli. „Jestli to takhle půjde dál, budeme spolu muset bojovat znovu.“

Jean-Pierre se rozesmál a odpověděl: „Myslím, že války máme všichni dost až do konce života.“

Plukovník poznal, že se Jean-Pierre musel narodit v Anglii, když mluví tak výborně jeho jazykem. A tak se brzy dali do řeči.

Dozvěděl se, že je to plukovník Hubert Dawlish ze Strážné brigády, kterou Jean-Pierre viděl pochodovat Hyde Parkem, když byl ještě chlapec. Na oplátku mu vyprávěl, jak se se svými rodiči vrátil do Francie, poté co Napoleon vyzval émigrés k návratu. Plukovník se o vše živě zajímal a jeho zájem ještě vzrostl, když se dozvěděl, že Jean-Pierre zažil ústup od Moskvy. Nakonec se z nich stali přátelé.

„Myslím,“ poznamenal plukovník jednoho dne, poté co je prohlédl hlavní lékař, „že ani jeden nemáme moc naděje na návrat k normálnímu životu.“

Jean-Pierre se vylekal. „Chceš říci, že budeme navždy mrzáci?“ otázal se.

„Když to vůbec přežijeme,“ odvětil plukovník. „Rozhodli se nás oba operovat a operace jsou obvykle v každé nemocnici horší než zranění, kvůli kterým se dělají.“

Možná bylo skličující vést takové řeči, plukovník však pokračoval a Jean-Pierre mu v tom nijak nebránil.

„Největší obavy mám z toho,“ podotkl plukovník, „že mám malé děti. Čirou náhodou hned tři. A má žena je od narození toho posledního nemocná.“

„Chceš tím říct, že nemáš žádné peníze, které bys jim odkázal?“ zeptal se Jean-Pierre.

„V kostce řečeno,“ odvětil plukovník.

„Řekl bych, že já jsem na tom podobně,“ dodal Jean-Pierre. „Pokud je pravda, že Angličané zvítězili a Napoleon sedí ve vězení.“

Myslel na to, že jeho rodiče neměli moc peněz ani před válkou. A když se vrátil z Moskvy, zjistil, že jsou na tom ještě o dost hůře.

„To je mi líto,“ řekl plukovníkovi. „Kéž bych tak pro tebe mohl něco udělat.“

„Ty jsi alespoň mladý, nějak si poradíš.“

„Kdyby se mi ale něco stalo,“ odvětil Jean-Pierre, „nevím, kdo by se postaral o mého otce a mou matku, až budou staří.“

V duchu uvažoval, jak by si mohl vydělat nějaké peníze. Když ho jmenovali velitelem, polovinu svého služného posílal rodičům do Paříže. Ti to přijímali s nesmírným vděkem.

„Řeknu ti, co uděláme,“ navrhl nečekaně plukovník. „Protože nám nikdo jiný nepomůže, musíme si pomoci sami.“

„Ale jak?“ tázal se Jean-Pierre.

„Jestliže zemřu na operačním stole, odkážu ti vše, co mám,“ odpověděl plukovník. „Není to mnoho, ale něco přece. Na oplátku tě prosím, aby ses postaral o mé tři děti a udělal pro ně, co bude v tvých silách.“

Když Jean-Pierre mlčel, pokračoval: „Život mé ženy visí na vlásku. Pochází ze Skotska, příbuzní to mají moc daleko – a stejně jich má jen pár. Můžeš třeba prodat můj dům a dětem najít místo, kde by mohly žít, aniž by se dostaly do potíží.“

Očividně si vše dobře promyslel.

Jeanu-Pierrovi ho bylo líto, a tak řekl: „Udělám, co budu moci, ale nezapomeň, že se může stát, že naopak ty přežiješ mne.“

„Pak se postarám o tvého otce a tvou matku,“ odvětil plukovník. „Sepišme tedy závěti, ve kterých ustanovíme jeden druhého poručníkem.“

Vypadalo to spíše jako hra než jako skutečnost, ale Jean-Pierre souhlasil.

S pomocí dvou sester – francouzské pro Jeana-Pierra a anglické pro plukovníka – uzavřeli podle všech právních náležitostí své poslední vůle. Když je oba podepsali, sestry potvrdily pravost jejich podpisů. Dokumenty pak uložili do svých zavazadel, která budou v případě úmrtí odeslána jejich rodinám.

„Myslím, že nás posedla trudnomyslnost,“ podotkl Jean-Pierre. „Potřebujeme se napít něčeho dobrého a přijít na jiné myšlenky. Já osobně bych uvítal sklenku šampaňského.“

„To já také,“ přitakal plukovník. „V klášteře ale asi nic alkoholického nedostaneme!“

Zasmáli se. V tu chvíli však Jeana-Pierra zachvátila trýznivá bolest a byl rád, že mu sestra přinesla něco na spaní.

„Vy dva moc mluvíte, pánové,“ plísnila je. „Musíte ležet v klidu a nechat našeho Pána, aby vás uzdravil.“

„Jen doufám, že už na tom pracuje,“ odvětil Jean-Pierre. Sestra se na něj jen shovívavě usmála.

Ulevilo se mu, když prášek na spaní začal působit, a odebral se do říše zapomnění.

O týden později Jeana-Pierra z kláštera propustili. Doktoři mu řekli, že operace ramene, kterou měl podstoupit, je pro ně příliš náročná a že ho převezou do Paříže.

Měl pocit, že se mu dostává zvláštního zacházení, protože se zjistilo, kdo je jeho otec. Jméno Castillon ve Francii stále něco znamenalo.

Přestože se mu nechtělo opouštět plukovníka ani ostatní pacienty, se kterými se spřátelil, uvědomoval si, jaké má štěstí, že se mu dostává přednostní péče. Rozhodně nechtěl být po zbytek života mrzákem.

Konečně ho naložili do kočáru a vydal se do Paříže. Převoz by pro něho byl nesmírně bolestivý, kdyby mu před cestou nepodali utišující léky.

Když dojeli do Paříže, trval na tom, aby o jeho příjezdu ihned zpravili jeho rodiče. A tehdy se dozvěděl smutnou zprávu, kterou mu jeptišky v klášteře tajily. Jeho otec zemřel.

Jean-Pierre byl nyní markýzem z Castillonu. Teď už rozuměl tomu, proč se mu dostalo péče, která byla pro obyčejného vojáka nedostižná.

Když se ptal na matku, dozvěděl se, že je nemocná a zdrcená žalem nad ztrátou svého chotě.

O tři týdny později ho přijela navštívit. Jeana-Pierra zděsilo, jak se změnila. Vždycky mu připadala mladá, přitažlivá a plná energie.

Nyní z ní však byla stará žena, která nejevila zájem dokonce ani o něho.

„Tvůj otec mi chybí, strašně mi chybí,“ naříkala. „Vůbec nevím, jak to bez něho zvládnu.“

„Brzy budeme spolu, mamá,“ odvětil Jean-Pierre, „a o všechno se postarám.“

„Doufám, že tomu tak bude,“ odvětila matka, „ale tvůj lékař mi řekl, že budeš muset zůstat v nemocnici ještě dlouho. Zatím se neví, kdy tě pustí domů.“

S tím se Jean-Pierre nechtěl smířit. Dobře však věděl, že se nedokáže ani zvednout z postele a jíst může jen jednou rukou.

V nemocnici nakonec zůstal dva roky.

Konečně mu doktoři řekli, že už pro něho nemohou udělat nic víc a že může jít domů. Při slově „domů“ se málem rozesmál, ne však proto, že by to snad bylo humorné.

Žádný domov neměl.

Matka zemřela předchozího roku. Skon jeho otce jí zlomil srdce a navíc onemocněla rakovinou, se kterou si žádný doktor neporadil. Ještě než zemřela, Jean-Pierre zjistil, že si už nemůže dovolit platit účty za dům v Paříži, který patřil markýzi z Castillonu od nepaměti.

Matka potřebovala peníze, a tak nakonec souhlasil, že ho prodají za zlomek jeho skutečné ceny.

A to ani nemohl vstát z postele a zařídit prodej sám.

Nemám domov, pomyslel si, když opouštěl nemocnici. Pak si však vzpomněl na zámek.

Po návratu do Francie žili Castillonové celou dobu v Paříži, a tak Jean-Pierre na rodové sídlo téměř zapomněl.

Ve francouzských průvodcích se o něm psalo jako o pěkné ukázce architektury raného šestnáctého století.

Věděl o něm jen tolik, že ho vyplenili revolucionáři, kteří se snažili dostat jeho otce a matku pod gilotinu. Když zjistili, že stačili utéct ze země, rozzuřili se a všechno cenné odnesli.

Zámek pak automaticky připadl státu a Napoleon ho vrátil právoplatným vlastníkům těsně předtím, než Jean-Pierre vstoupil do armády.

Když je zámek můj, usadím se tam, uvažoval. Alespoň budu mít střechu nad hlavou a třeba zjistím, že se pozemky dají obdělat či jinak využít.

Markýz z Castillonu dříve vlastnil mnoho akrů polností přiléhajících k zámku, avšak i když se Napoleon snažil příslušníky ancien régime si usmířit, vrátil jim jen zlomek jejich majetku.

Jean-Pierre však nedokázal vymyslet, kam jinam by měl jít. Vyzvedl si proto pozůstalost po rodičích. Opatrovali ji sloužící, kteří pečovali o jeho matku.

Vyrazil na cestu v lehkém kočáře taženém dvěma koňmi. Čekala ho dlouhá jízda.

Jean-Pierre věděl, že by se hned po propuštění z nemocnice neměl přepínat, a tak si po cestě zajistil dva noclehy. Měl dobré koně a cesty byly upravené – obvykle by se z Paříže na zámek dostal za sedmnáct či osmnáct hodin.

Nyní však nebylo kam spěchat. Přál si jen odjet někam, kde mohl v klidu přemýšlet o tom, co dál.

V armádě pro něho nebylo místo.

Z jeho rodiny již nikdo nebyl naživu.

Stal se poutníkem v cizí zemi.

A necítil žádnou touhu ani naději.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Kapitola 1.