Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

K. A. Tucker: Čtyři vteřiny rozhodnou

Vydání první

Copyright © 2014 by Kathleen Tucker

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1950. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Four Seconds to Lose vydaného nakladatelstvím Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., USA v roce 2014

Český překlad © 2015 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce © 2015 Ricardo

Vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0181-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0182-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

K. A. Tucker

ČTYŘI VTEŘINY

ROZHODNOU

Ukážka z elektronickej knihy

Věnováno Lie a Sadii

Tuhle knížku si ještě dlouho,

moc dlouho nebudete smět přečíst.

Věřím, že někteří lidé jsou od přírody zlí.

Věřím, že pocit viny je silná motivace.

Věřím, že o vykoupení můžete usilovat,

ale nikdy ho plně nedosáhnete.

Věřím, že druhá šance existuje jen ve snu,

ve skutečnosti nikdy.

Věřím, že nemáte léta, měsíce ani týdny na to,

abyste ovlivnili něčí život.

Máte vteřiny.

Vteřiny na to, abyste někoho získali.

A vteřiny na to, abyste ho ztratili.

CAIN

Kapitola jedna

CAIN

Před 10 lety

Kapky krve zdobí zaprášený šedý beton jako abstraktní obraz. Některé z nich patří tomu namachrovanému hovadu proti mně – rozseknutý dolní ret, rozšklebená rána na lícní kosti. Ale vzhledem k té kolosální nakládačce, kterou od tohohle sexuálního násilníka, nedávno propuštěného na podmínku, právě dostávám, je většina té krve patrně moje.

Tisknu si pevně levý loket k žebrům, která mi právě polámal sérií mocných úderů, a snažím se sebou necukat, když se šourám zpátky k provazům improvizovaného ringu. Řev a výkřiky mě bombardují ze všech stran, odrážejí se od stěn podzemního parkoviště kancelářské budovy v centru města. Za normálních okolností mám kolem sebe slušný dav bohatých potvor, které mě zahrnují svými jmény, telefonními čísly a poznámkami ve stylu „pěknej kluk“. Dnes však ne. Všichni tihle lidé si proti mně vsadili dvacet ku jedné a nepochybně už si představují písečné pláže a lesklé bavoráky, jež si za svou výhru pořídí.

Sakra, i já jsem si málem vsadil proti sobě. Jenže na světě neexistuje člověk, kterému bych svěřil tolik peněz, aby za mě vsadil. Leda snad Nate. Jenže tomu je čtrnáct a ví se o něm, že je můj spojenec, takže bych mu stejně dobře mohl namalovat na čelo terč, kdybych ho poslal k bookmakerovi.

„Tak dělej, fajnovko!“ huláká Jones, bouchá o sebe masitými pěstmi, ve tváři zlomyslný úsměv.

Zůstanu zticha a Nate mi opláchne obličej studenou vodou, trochu si loknu, snažím se vypláchnout z pusy měděnou chuť krve. Slyšel jsem, že tenhle chlap s oblibou nářez protahuje, takže se nebojím, že by se na mě vrhnul jako býk. Zato se bojím davu, který se na mě tlačí. Cítím ve vzduchu, jak jeho netrpělivost kvůli mé pauze sílí. Chtějí vidět, jak moje lebka bouchne o zem. Hned teď. Tohle je skutečný podzemní zápas. Takový, který spojuje kriminální živly a hledače vzrušení tak, jako Vánoce spojují členy rodiny. Nejsou tu žádné váhové kategorie. Žádné testy na drogy. Žádná pravidla. Žádný opravdový sudí. Zápas neskončí, dokud nesbírají rozbité tělo jednoho z účastníků ze země.

Do takového světa by zrovna milující otec svého syna nezavedl. Jenže já žádného milujícího otce nemám. Můj táta je ničema, grázl, rádoby gangster, který – potom, co se mě dost namlátil, aby mě naučil, jak se mám bránit, a co mi svaly ztvrdly nepřiměřeně mému věku – usoudil, že by mohl vydělat pěkné prachy, když mě jako sedmnáctiletého předhodí prostředí losangeleských ilegálních zápasů; moje tělo ještě nebylo plně vyvinuté, ale bylo pevné díky náročnému tréninku, na kterém táta trval. Nemůžu tvrdit, že bych do toho šel neochotně. Dokonce mě to většinou i bavilo. Vždycky je to tátův obličej, do kterého buším, jeho kosti, jež lámu pokaždé, když zvednu pěsti.

Pokaždé protivníka rozsekám.

A teď, v devatenácti letech, jsem skončil v boji na život a na smrt v nejvyšší lize tohohle zločinného světa. Tentokrát bych mohl vyhrát hodně. Nebo bych mohl skončit v penálu. Civím na toho blba před sebou – prsní svaly posílené steroidy se mu cukají nedočkavostí, na šíji vystupují ohavné žíly, obličej tvoří hrůzostrašná změť krve a tetování – a smiřuju se s tím, že dneska patrně skončím na lopatkách. Jsem kurva blbec, že jsem do tohohle zápasu vůbec šel. Jones je nejspíš sjetý pervitinem. Nic slabšího než dvě dávky fentanylu tohle zvíře na kolena nesrazí, a já nemám v zadní kapse uspávací šipku na slony.

„Zee!“ zaječí za mnou Nateův hlas; použije mou zápasnickou přezdívku. Ohlédnu se na zakrslého kluka v mém rohu. Jediný spolehlivý důvěrník, ten, koho mám po boku při každičkém zápasu. Drží si u ucha mobil, jeho ebenová pleť nabyla chorobně popelavého odstínu. „Něco velkýho se děje ve Wilcoxově.“ Wilcoxova ulice. Tam bydlí rodiče. Nateovy veliké melasové oči zaletí k čekajícímu protivníkovi, pak se vrátí k mému potlučenému obličeji.

„Zase se perou?“ zeptám se. Nebylo by to poprvé.

Nate pomalu, vážně zavrtí hlavou. „Ne, něco jinýho. Benny viděl asi před dvaceti minutama přijít dva chlapy.“ Benny je patnáctiletý kluk, který bydlí přes ulici proti našim a chodí s Natem do školy. Je to debil, ale uctívá Natea, protože Nate patří ke mně.

„Za ním, nebo za ní?“ Jakkoli je tahle otázka znepokojivá, je na místě. Oba moji rodiče se vydali podnikatelskou cestou na nesprávné straně morálky – táta se pustil do obchodu s drogami, matka vede v domě nebožky babičky maličkou sázkovou kancelář v kombinaci s bordelem. A teď jeden z nich očividně kohosi naštval natolik, že ho dotyčný vystopoval až k vlastnímu prahu.

Za normálních okolností by mi to bylo fuk. Byl bych nadšený. Kdyby táta naštval ty správné lidi, možná by vyřešili můj problém za mě. Jenomže je jedna hodina po půlnoci, úterý, a moje šestnáctiletá sestra Lizzy možná spí ve své posteli. A jestli si ti chlapi přišli pro peníze a táta sáhne do úkrytu ve vydlabaném křesle, aby jim zaplatil, najde skrýš prázdnou.

Protože jsem mu ji dneska kompletně vykradl, abych měl co vložit do tohohle zápasu.

V hlavě mi zaplápolá nová vidina. Jeden z těch chlapů inkasuje platbu od Lizzy.

To stačí, aby mi naskočil adrenalin. Ochromující bolest v boku okamžitě zmizí a zadívám se na protivníka novýma očima. Jestli dupnu na plyn, stihnu to k nim do čtvrt hodiny. Mohlo by to stačit. Ale nemuselo. Tenhle debil je to jediné, co mi brání odejít okamžitě.

„Nate, řekni Bennymu, ať zavolá policajty.“

Hodím láhev s vodou na zem a vyrazím kupředu.

Skončí to tak rychle, že nikdo z přihlížejících snad ani neví, co se sakra stalo. Na obrovském parkovišti zavládne ticho a všichni čekají, až se Jones zvedne. Všichni až na mě. Vím, že ještě dlouho nevstane. Cítil jsem praskot kostí, jak mu hlava sjela ke straně pod zuřivými údery, které jsem uštědřoval v rychlém sledu.

Ještě leží, když moje pneumatiky zaskřípou na výjezdové rampě.

„Zůstaň tady,“ štěknu na Natea, když zastavuju Pontiac GTO uprostřed ulice. Nevím, jak to, že jsem neboural, vzhledem k tomu, že na jedno oko pro otok nevidím. Vyskočím, proběhnu davem zvědavých přihlížejících, utíkám k zástupu sanitek a policistů, světla blikají, policajti pobíhají s vysílačkami v rukou. Nemohli nás předběhnout o víc než deset minut.

Zastaví mě až čtyři policisté, pistole zamířená na mou hlavu a želízka. Nepustí mě dovnitř. Neodpovídají na tu jedinou zatracenou otázku, kterou kladu pořád dokola. Je Lizzy v pořádku? Místo toho mě zasypávají přívalem slov, která nezaznamenávám, která se ani nenamáhám brát na vědomí.

„Co se ti stalo, synku?“

„Kdo ti to udělal, synku?“

„Potřebuješ ošetření.“

„Odkud znáš obyvatele tohohle domu?“

„Kdes byl od půlnoci až do příjezdu sem?“

Přestože jsem ho varoval, Nate se vydá ven z mého auta a nějak proklouzne přes policejní pásku. Jako němý stín se mnou čeká, zatímco mi mladá zdravotnice zalepuje tržnou ránu nad obočím a sděluje mi, že mám tři zlomená žebra.

Sotva ji slyším, protože sleduju průvod procházející sem a tam domovními dveřmi mých rodičů.

Protože sleduju příchod koronera.

Začíná svítat, když konečně vyvážejí jeden… dva… tři vozíky.

Všechny zakryté černými pytli.

„Mrzí mě tvoje ztráta, synku,“ pronese podsaditý policista s bručivým hlasem. Nepostřehl jsem jeho jméno. Nezajímá mě jeho jméno. „Takovéhle věci by se neměly stávat.“

Má pravdu. Neměly. Lizzy tu vůbec neměla být. Kdybych se na ni nevykašlal, kdybych ji nevyhodil ze svého bytu, nebyla by tu.

Mohl jsem ji zachránit.

Jenže už je pozdě.

Současnost

„Jak to myslíte, že to nemůžete doručit před víkendem?“ Přes veškeré úsilí zachovat klid zní můj tón kousavě.

„Pane, omlouvám se. Jak už jsem vysvětloval, trpíme nedostatkem pracovních sil. Pracujeme, jak nejrychleji to jde, abychom pokryli objednávky. Omlouváme se za vzniklé nepříjemnosti,“ recituje klidně zaměstnankyně zákaznické služby a zní to, jako by to dnes odříkávala už po sté. Protože tak to určitě je.

Sevřu si v prstech kořen nosu, abych potlačil bolest hlavy, která se náhle ozývá. Bojuju s nutkáním praštit sluchátkem o desku stolu. Tenhle rozhovor je naprostá ztráta času. Opakuje se den co den už dva týdny. „Vyřiďte vedení, že ‚nepříjemnosti‘ není správný výraz.“ Zavěsím dřív, než stihne vychrlit i na tohle předem připravenou odpověď.

Zasténám, opřu se v koženém křesle dozadu a založím si paže za hlavu. Prohlížím si stěny své kanceláře – jsou lemované od podlahy až ke stropu regály, slouží jako pomocné skladiště. Pět týdnů abnormálně rušných nocí v Penny’s spolu se sporadickými dodávkami piva znamenají, že mi o nadcházejícím víkendu budou chybět naše nejprodávanější značky. Z toho vyplývá, že budu muset další sobotní večer strávit vysvětlováním zákazníkům, proč jim to, že došel Heineken, nedává právo na striptýzový taneček v klíně zdarma.

Jsou dny, kdy tuhle práci nenávidím.

Poslední dobou tuhle práci nenávidím všechny dny.

Otevřu novou láhev špičkového Rémy Martin a naliju si tmavě zlatou tekutinu do sklenice. Je to má neřest – jedna sklenka před otevřením klubu, pro zmírnění nervozity, a jedna po zavření. Naneštěstí nervozita už nemizí tak snadno a já se často přistihnu se sklenkou v ruce. Ještě dobře, že máme omezenou pracovní dobu, jinak bych měl problém s alkoholem. Při dvou stovkách za láhev bych měl taky finanční trable.

Dveře kanceláře se maličko pootevřou, právě když mi do hrdla klouže uklidňující žár.

„Caine?“ Nateův hluboký hlas zaduní vteřinu předtím, než se jeho stopětadevadesáticentimetrová a stočtyřicetikilová postava vsune do dveří. Pořád ještě žasnu, jak se mohl ten titěrný skrček proměnit v obra, který teď přede mnou stojí, a navíc takřka ze dne na den. Nemělo by mě to však překvapovat, vzhledem k tomu, že jsem byl ten, kdo platil nebetyčné účty z obchodu s potravinami během jeho pubertálních růstových skoků. „Zrovna jsem dostal textovku od Cherry. Je nemocná.“

„Poslala textovku tobě?“

Mírně přikývne, nespouští tmavé oči z mých.

„To už je potřetí za dva týdny, co se hodila marod.“

„Jo,“ souhlasí a já vím, že jeho myšlenky jsou na stejné vlnové délce jako moje. Nikdo mě nezná líp než Nate. Po pravdě řečeno, ve skutečnosti mě nezná nikdo kromě Natea.

Cherry u mě pracuje už tři a půl roku. Má imunitní systém hodný žraloka. Když naposled začala vynechávat směny, protože byla „nemocná“, našli jsme ji potlučenou a sjetou koksem zásluhou jejího přítele-hajzla.

„Myslíš, že se vrátil?“

Hrábnu si prsty do vlasů, zatnu zuby rostoucí frustrací. „Jestli ano, byl by to největší blbec na světě, vzhledem k tomu, co se stalo posledně.“ Nate ho poslal do nemocnice se zlomenou stehenní kostí a oběma rameny vykloubenými, což bylo varování. Připadá mi, že to byl efektivní odstrašující prostředek.

„Ledaže by ho Cherry pozvala.“

Obrátím oči v sloup. Je to hodná holka s nízkým sebevědomím a příšerným vkusem na mužské. I když by mě to překvapilo, nevylučoval bych to. Už jsem takové věci viděl. Mockrát.

„Asi k ní zaskočím, abych se ujistil, že jde fakt jen o bacily.“ Nate sundá z věšáčku svoje klíče.

Vzdychnu a zabručím: „Díky, Nate.“ Rok jsme jí pomáhali, aby zůstala čistá a nechodila s žádným idiotem. To poslední, co chci vidět, je repríza. „A tady,“ vytáhnu z peněženky dvacetidolarovou bankovku a šoupnu ji po desce stolu k němu. „Její kluk miluje BigMacy.“

Nate se zamračí na moje peníze, nechá je ležet na stole. To jsem mohl tušit. „A jestli tam bude?“

„Jestli se zase vynořil…“ Přejedu si jazykem zuby. „Zatím nic nedělej. Zavolej mi. Okamžitě.“

Nate ledabyle zasalutuje, vyjde z kanceláře a nechá mě s lokty na desce stolu a sepjatýma rukama opřenýma o sevřená ústa. Uvažuju, co budu dělat, jestli se Cherry zhoršila. Nemůžu ji vyhodit. Ne když potřebuje naši pomoc. Ale… kurva. Jestli to s ní budeme muset absolvovat znovu…

A to jsem musel zrovna minulý týden přesvědčit Delylu, aby se vrátila do poradny, protože se zase začala řezat. A dva týdny předtím jsme vezli Marisu do nemocnice s komplikacemi po pokoutním potratu, ke kterému ji přesvědčil ten sráč, její přítel. Ještě se ani nevrátila do práce. A o týden dřív…

Zaklepání na dveře, které zazní po pouhých několika vteřinách, ve mně probudí nečekaně prudký vztek. „Co je!“

Dovnitř nakoukne Ginger.

Zhluboka se nadechnu, řeknu „pardon“ a gestem ji pozvu dál, přičemž se v duchu kárám, že jsem na ni tak vybafl.

„Hele, Caine, dneska večer za tebou přijde moje kamarádka,“ připomene mi tím svým tlumeným, chraplavým hlasem, vhodným pro sex po telefonu. Zdejší zákazníci to milují. Milují na ní i všechno ostatní, včetně od přírody velkých ňader a ostrého jazyka. „Pamatuješ? Ta, co jsem se ti o ní zmiňovala začátkem týdne.“

Zaúpím. Úplně jsem zapomněl. Ginger to na mě vybalila minulý pátek, když jsem řešil na chodbě hádku mezi Kinsley a Chinou. Nikdy jsem neslíbil, že se s tou osobou sejdu, ale taky jsem neřekl ne. Ginger toho zjevně využívá. „Jasně. A jakou že to chce práci? Jako tanečnice?“

Ginger kývne hlavou, neposlušné vlasy – s prameny obarvenými na platinově blond, medovo a růžovo – má upravené do stylizovaného rozcuchu. „Myslím, že se ti bude líbit, Caine. Je jiná.“

„Jak jiná?“

Ginger zkřiví zářivě růžové rty. „To se těžko vysvětluje. Uvidíš, až ji poznáš. Bude se ti líbit.“

Moje ruka si najde cestu k zátylku, snaží se rozemnout permanentní napětí. Nepůjde to. Terapeutické masáže, kam chodím každý týden, mi nijak nepomáhají od těch zatvrdlin, co tam vznikají. „Nejde o to, jestli se mi bude líbit, Ginger. Jde o to, že máme nadstav. Momentálně nepotřebuju žádné další tanečnice ani barmanky.“ Vzhledem k tomu, jakou má Penny’s reputaci, se stal tenhle podnik smetánkou mezi zábavními kluby pro dospělé. Neberu žádné vtěrky ani náhodné uchazečky. Zaměstnávám pouze na základě doporučení a fluktuace je nízká. Kromě Kinsley jsem už skoro rok nepřijal nikoho nového. Nadpočet tanečnic znamená hašteření o peníze.

„Já vím, Caine, ale… myslím, že se ti fakt bude líbit.“ Ginger u mě dělá barmanku už léta, nejdéle ze všech. Jejím názorům na lidi důvěřuju. Z těch tří dalších, které doporučila, se vyklubaly vynikající zaměstnankyně, které už se ubírají po zdravé cestě životem, směřující daleko od obchodování se sexem. Sakra, vždyť to byla právě ona, kdo mě seznámila se Storm – mým největším úspěchem!

Po dlouhé pauze se zeptám: „A její preference? Je…? Ne že by na tom záleželo, samozřejmě.“

V hnědozelených očích zajiskří, jak se na mě usměje. „Jsem si celkem jistá, že je na chlapy. Důkaz jsem ještě neviděla, ale cítím to v kostech. Moje smůla.“ Naučil jsem se opravdu si cenit sexuální orientace Ginger. Nikdy s ní nenastala ta trapná chvilka, kdy by usoudila, že bych uvítal její ruku na svém ptákovi. Je to jedna z velmi mála zaměstnankyň, o kterých to můžu říct. Což je jeden z důvodů, proč s ní tak dobře vycházím.

„Její jméno?“

„Charlie.“

„Opravdové nebo pseudonym?“

Pokrčí rameny. „Asi opravdové. ‚Charlie‘ je jediné jméno, které mi kdy udala.“

Odmlčím se, abych se znovu napil. „Prověřilas ji?“ Ginger zná požadavky. Žádné stopy po jehlách. Žádní pasáci. Žádná prostituce. Mám nulovou toleranci vůči drogám a prostituci. V mžiku bych přišel o podnik, kdyby na to přišli policajti, a Penny’s živí příliš mnoho lidí, než abych to dopustil. A navíc to tady není zapotřebí. Starám se, aby holky mohly hrabat peníze bezpečně, aniž by prodávaly poslední zbytky své důstojnosti.

Odpoví mi strohým přikývnutím.

„Zkušenosti?“

„Vegas. Měla tu pár přijímacích pohovorů, včetně jednoho v Sin City.“ Ginger významně zvedne obočí. „Víš, co po nich Rick chce.“

Opřu se v křesle dozadu. Jo, slyšel jsem, jaké má Rick požadavky v souvislosti se získáním a udržením práce v jeho klubu. Skutečnost, že ten chlap je tlustý a upocený chlupáč, tomu nijak nepomáhá. „Nepodlehla?“

Ginger se zahihňá. „Sotva odtamtud stihla utéct, než se pozvracela, podle toho, co mi vyprávěla.“

Zvolna přikývnu. To jí u mě rozhodně vysloužilo pár bodů. Chci pomoct každé ženské, která má pocit, že se musí svlékat, aby přežila, ale jsem jen jeden, a ne každá žena je dost silná, aby se vyhnula nástrahám tohohle oboru.

Viděl jsem jich až moc rychle padat.

A pokoušet se je zas a znova chytat je velice vyčerpávající.

Zadívám se Ginger do exoticky krásné tváře a konečně položím hlavní otázku. „Co s ní je, Ginger? Proč striptýz?“ Prstem zvolna přejíždím okraj sklenice. Obvykle existuje nějaký dobrý důvod. Nebo špatný důvod, přijde na to, jak se na to díváte. Pokud jde o poměr zcela normálních zaměstnanců vůči ujetým, čísla obvykle silně převažují ve prospěch těch druhých. „Nechala střední školy a nemá budoucnost? Týrání v dětství? Svině přítel, co chce prachy navíc? Problémy s otcem nebo otčímem? Nebo na sebe jen chce upozornit?“

Ginger nakloní hlavu ke straně a zamumlá suše: „Přepracování?“

Rozpřáhnu ruce do vzduchu. „Ty jsi výjimka, Ginger. To přece víš.“ Od toho dne, kdy Ginger vstoupila do mé kanceláře – o svých osmnáctých narozeninách – jsem se o ni nikdy nemusel bát. Pochází ze stabilní rodiny, nezažila týrání a po jevišti nikdy ani nezašilhala. Její cíl je jasný a počestný: našetřit si tolik peněz, aby si mohla otevřít hospodu v Napa Valley. Podle toho, kolik si tady nahrabe, bych řekl, že splnění jejího snu už je blízko.

Odmlčí se a pak pokrčí rameny. „Já jen vím, že chce vydělat dobré peníze. Ale v hlavě to má zřejmě srovnané, když nevzala jinou práci.“

Protože patrně přišla na to, že by kouřila pinďoury někde na pokoji… Zhluboka vydechnu a s dlaní přitisknutou k čelu, abych vyhladil ustaranou vrásku, zabručím: „Tak dobře. Uvidíme.“ Vážně to chci udělat zrovna teď? Co jestli je to další Cherry? Nebo Marisa? Nebo China? Nebo Shaylen? Nebo…

„Paráda. Díky, Caine.“ Zarazí se, její vnadná postava – oblečená v kratičkých šortkách a tílku k obsluze na baru – se opírá o rám dveří. „Není ti nic? Poslední dobou vypadáš utahaně.“

Utahaně. To je výstižné. Utahaně z týdnů a měsíců drzých zákazníků, každodenních provozních problémů a zaměstnankyň, které jako by si nedokázaly srovnat život, když na ně někdo průběžně nedohlíží. Přihoďte k tomu pozornost policie – protože ta předpokládá, na základě mé minulosti a současného podnikání, že kráčím ve stopách svých rodičů – a máte shrnutí mého života v uplynulých deseti letech.

Stačilo by to, aby se na to kterýkoli myslící člověk vykašlal.

A já už o tom uvažoval. Uvažoval jsem o tom, že prodám Penny’s a všeho nechám. A pak se podívám do tváří svých zaměstnankyň – těch, o kterých vím, že beze mě opravdu skončí v podniku, jako je Sin City – a železné zuby pasti kolem mé hrudi se zaryjí hlouběji.

Nemůžu je opustit. Ještě ne. Kdybych jen dokázal dostat tuhle partu bezpečně na pevný břeh, aniž bych si pověsil na krk další problémy, mohl bych si žít někde v klidu. Odlehlá pláž někde na Fidži zní sakra hodně dobře.

Ale žádná z těch myšlenek nikdy nezazní nahlas. „Prostě špatně spím,“ řeknu Ginger a nasadím ten falešný úsměv, který mistrovsky zvládám. Začíná mi připadat jako dusivá železná maska.

Podle toho, jak Ginger svraští obočí, poznám, že mi nevěří. „Tak jo, no, víš, že tě vždycky vyslechnu, kdybys to potřeboval,“ nabídne, legračně se zaculí, zavlní boky a mrkne. „A jinak už nic.“

Její tichý smích ji následuje ven ze dveří a dočasně mě zbaví kyselé nálady, jak se chystám sestavit výplatní listinu malé armádě tanečnic, ochranky, kuchyňského personálu a obsluhy, které zaměstnávám. Serge – osmačtyřicetiletý italský operní zpěvák v penzi – mi řídí kuchyni, jako by byla jeho vlastní, ale všechno ostatní obstarávám já.

Naneštěstí se kyselá nálada vrátí v plné síle o dvacet minut později, když mi zatelefonuje Nate. „Je tu jeho modrý dodge.“

Pěst mi dopadne na psací stůl, až všechno zarachotí. „To si děláš srandu, ne?“ Okamžik zvládám vztek, který ve mně vybublá. Nate se nenamáhá s odpovědí. My dva jsme spolu vždycky kecali bez problémů, ale ví, o čem se se mnou nežertuje. Jednou z těch věcí jsou hajzlové, který využívají ženské.

„Mám jít dovnitř?“ nabídne se Nate.

„Ne, počkej venku. Jestli se vrátil, má nejspíš zbraň.“ I když je to blbec, musel se posledně poučit. „Hned tam jedu. Nechoď dovnitř, Nate.“ Poslední varování pronesu přísným hlasem. Nesnesl bych, kdybych měl o Natea kvůli tomuhle přijít. Neměl jsem ho ani zapojit do podniku. Měl jsem ho přinutit, aby šel na vysokou a vedl normální život. Ale neudělal jsem to, protože on je to jediné, co mám, a jsem rád, když je se mnou.

Během pár vteřin už dsotek. Představuje násilí, nezákonnost… život a možnosti, které jsem hodil za hlavu, jimiž už jsem se nikdy nechtěl nechat pohltit. Ale jestli to znamená uchránit Natea a Cherry a jejího osmiletého syna – toho, co mi volal z Cherryina mobilu o pomoc, když posledně našel maminku v bezvědomí na pohovce – pak vrazím tomu hajzlovi hlaveň přímo do spánku.

Užuž si navlékám podpažní pouzdro, když se dveře pootevřou. „Caine?“

Musím si zase začít zamykat dveře do kanceláře, sakra, říkám si. Potlačím kletbu, šoupnu pistoli zpátky do sejfu, vstanu a pracně se snažím ztlumit v hlase zuřivost, když zavrčím: „Ginger, fakt se musíš naučit…“ Klepat, tak měl znít konec věty.

Ale místo toho skončím ostrým zasyknutím, protože před sebou uvidím svou minulost.

Penny.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Motto

Kapitola jedna

CAIN