Překlad:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Katy Evans: Ve víru rocku

Vydání první

Copyright © 2014 by Katy Evans

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1944. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ripped vydaného nakladatelstvím

Gallery Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York v roce 2014

Český překlad © 2015 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2015 Sarah Hansen

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0160-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0161-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Katy Evans

VE VÍRU ROCKU

Ukážka z elektronickej knihy

Tuto knihu věnuji druhým šancím.

Zvláště šancím vše napravit.

PODĚKOVÁNÍ

Ani tato kniha by nespatřila světlo světa bez obrovské pomoci spousty úžasných lidí.

Z celého srdce děkuji své rodině, svému manželovi, dětem i rodičům za jejich neochvějnou podporu. A děkuji i všem svým nakladatelům, kteří mi věřili od samého začátku.

Děkuji všem svým kamarádkám spisovatelkám za jejich povzbuzení a za to, že si knihy přečetly, aby mi pomohly vychytat mouchy, a taky za to, že mi podávaly kapesníčky, když jsem se rozplakala (vy víte, koho myslím!). Vážím si vás víc, než dokážu slovy vyjádřit.

A děkuji i vám, kdo právě knihu čtete. Dovolujete mým slovům, aby si vás našla a zanechala stopu, a o to se teď pokouším.

Vaše Katy

SEZNAM SKLADEB

Ve víru rocku

„Magic“ od Coldplay

„Wild Heart“ od Bleachers

„Animal“ od Neon Trees

„Carry On Wayward Son“ od Kansasu

„Alone Together“ od Fall Out Boy

„If You Say So“ od Ley Michele

„The Last Song Ever“ od Secondhand Serenade

„Hey Brother“ od Avicii

„Spectrum“ od Zedda

Pandořina a Mackennova směs

„Like a Virgin“ od Madonny

„Sweet Cherry Pie“ od Warrant

„Miss Independent“ od Ne-Yo

„I Believe in You“ od Kylie Minogue

„Beautiful“ od Akona

„You Found Me“ od The Fray

„Sweet Child o’ Mine“ od Guns N’ Roses

„Take a Bow“ od Rihanny

„Your Song“ od Eltona Johna

„Broken“ od Lifehouse

„Fuckin’ Perfect“ od Pink

Měli jste někdy tajemství?

Takové, které vám trhá duši ve dví.

Tajemství tak strašlivě bolestivé, že o něm ani

nemůžete mluvit ze strachu, že vás rozerve na kusy, jeden prst po druhém, jednu buňku po druhé…

Tak skutečné, děsivé, smutné…

Měli jste někdy tajemství, které vám dmulo hruď,

jako byste se nadechli hélia, a měli jste chuť

to tajemství vykřičet do světa, jenže vykřičet ho

do světa by znamenalo, že o něj přijdete?

Já mám obě taková tajemství.

Tajemství, které milujete, i tajemství,

které nenávidíte.

A posledních šest let jsem je nosila

hluboko v sobě…

1

TAJEMSTVÍ

Pandora

V našem bytovém komplexu jsem snad jediná, kdo ještě pořád odebírá noviny. I dneska ráno je najdu na prahu. Zbožňuju jejich vůni. Mám ráda to zapraskání, když se posadím v jídelně do židle a ty listy papíru otevřu. Ten zvuk, ta vůně… Připomínají mi všechna ta ospalá sobotní rána, kdy jsem čítávala noviny se svým tátou a vdechovala vůni jeho kolínské. Než mi bylo sedmnáct, o tátu jsem přišla. Už mi nikdy nezcuchá vlasy, ani už nikdy neucítím jeho kolínskou. Zbyly mi jen ty noviny. Utekla už skoro celá dekáda a mně ještě pořád dělá radost otevřít si čerstvě vytištěné noviny. Až do teď…

Do teď… kdy jen bezmocně zírám na ten titulek v sekci kultury. Titulek, který se mi vysmívá.

Mackenna Jones se vrací do města! hlásá titulek. Jen přečíst si tu jednu větu je jako rána na solar.

Pevně zavřu oči, a když je otevřu, žaludek se mi převrátí.

Mackenna Jones se vrací do města!

Sakra, už bych to neměla číst.

Mackenna Jones se vrací do města!

Bože. Ta slova se nemění.

Mackenna.

To jméno mě ovíjí, jako by mé vnitřnosti obaloval hutný dým. V břiše mě polechtají motýlci, pocit, který jsem už dávno považovala za nemožný. Myslela jsem, že žádný z těch motýlků nepřežil to, co mi Mackenna Jones provedl.

Vrací se do města, Pandoro. Co s tím uděláš?

Mračím se při pomyšlení, že budeme znovu v jednom městě.

„Vážně, ty parchante? To ses vážně musel vracet?“

Rozečtu článek o jeho skupině Crack Bikini, v kterém rozebírají, jakou revoluci v hudbě tahle kapela způsobila. Jak dokonce Obama otevřeně řekl, že díky téhle skupině se i děti zajímají o staré hudební mistry – Mozarta, Beethovena. Tím to ale nekončí. Naopak. Autor článku neopomene zmínit, že na svém turné tahle skupina vyprodala Madison Square Garden rychleji, než se prodaly vstupenky na první koncert Justina Biebera, a že se očekává, že to bude koncert roku, ne-li desetiletí.

Hlavou mi prolítne song, kterým kapela prorazila. Nějakou dobu pak tuhle písničku hrálo každé rádio v zemi a já kvůli ní začala hudbu k smrti nenávidět… Sakra, už zas mě jen při pomyšlení na tu písničku začíná ovládat vztek.

Ruce se mi třesou, když pokládám noviny. Přeložím je a pokusím se přesunout k další sekci. Bydlím se svojí matkou a sestřenicí a vždycky jsem si uměla vychutnat tichá sobotní rána, kdy má Magnolie hodiny baletu a moje matka vyřizuje pochůzky. Teď je ale sobota – čas, kdy mám celý byt jen pro sebe – nenávratně zničena. A nejen sobota, tohle mi zničilo celý tenhle zatracený rok.

Mackenna. V Seattlu.

Ruce se mi třesou, když se vrátím k sekci kultury a zapátrám po datu koncertu. Pak si v telefonu otevřu prohlížeč internetu a najdu si rovnou předprodej vstupenek. No, a koncert je vyprodaný. Takže si otevřu eBay, kde najdu lístky na nejlepší místa prodávané za závratné ceny.

Nevím proč, ale na vteřinu vidím samu sebe na jednom z těch předražených míst, jak na něj řvu, že je ten největší kretén na světě, tak aby mě slyšel i přes ten rámus, co on a jeho kapela vyrábějí.

Nevím, co to dělám. Nebo to možná vím. Tělo mi tuhne mrazem. Koncert je vyprodaný. Lístky stojí majlant. Ne. Tuhle příležitost nesmím promeškat. Je to pomalu šest let, co jsem ho viděla naposled. Skoro šest let, kdy jsem naposledy viděla ten pevný, dokonalý zadek, který si jen o vteřinu později navlékl do džín.

Když si mě poprvé vzal, skoro jsem v kapse těch džín viděla sepsané prohlášení, že to jemu patří moje panenství. Řekl mi, že mě miluje, a chtěl, abych mu řekla totéž. Byl pořád ve mně, když se zeptal, jestli s ním chci být. A já se místo odpovědi rozbrečela… Protože jsem rozbitá. Nedokázala jsem to. Nemohla jsem mu ta slova říct. Vím ale, že to věděl.

Hluboce mě políbil a ten polibek chutnal po mých slzách. V tu dobu jsem myslela, že je ten polibek moc tvrdý, moc syrový. A krásný. Chvěla jsem se mu v náručí. Dokázal mě dovést k orgasmům tak mocným, tak tříštivým, že jsem se po nich dlouho nedokázala vzpamatovat. Slyšela jsem jeho dech, který se mísil s mým, zatímco mě uklidňoval a hladil po zádech a opakoval mi, znovu a znovu, že mě miluje.

Nevzal si mě jen jednou. Celé dny, týdny, měsíce jsme se horečně milovali. Bylo mi sedmnáct a on byl moje všechno, a když si mě vzal, myslela jsem, že chce všechno, co jsem mu chtěla dát. Ale pak stejně odešel. Hajzl.

Mackenna byl totiž moje tajemství. Za celý život jsem k nikomu jinému neměla tak blízko… Jenže byl tajemstvím, o kterém se nikdo nesměl nikdy dozvědět. Zvláště ne moje matka. Věděl to. I já to věděla. Ale stejně jsme se vídali. Lhali jsme, skrývali se, potají jsme se vykrádali z našich domovů a utíkali do noci, scházeli jsme se v docích a až do rána jsme se plavili na cizích jachtách, jejichž majitelé o tom neměli ani tušení. Bylo nám jedno, z jakých jsme rodin nebo co je pro nás „nejlepší“.

Pokud šlo o mě, byl tím pro mě on, a já pro něj.

Byl i můj nejlepší kamarád.

Svět se mi rozpadl na kousky, když jsem zjistila, že odjel ze Seattlu.

Ani se se mnou nerozloučil.

To poslední, co mi řekl, bylo, že mě miluje.

A já. Teď. Nenávidím. Lásku.

Myslela jsem, že když ho neuvidím, rána se časem zacelí. Jenže tu pořád je. A bolí. Krvácí. Je pořád větší a větší.

Dala jsem tomu hajzlovi všechno, co jsem mu mohla z celého svého mladého hloupého srdce dát, a on mě zničil.

No, k čertu s ním.

Příští týden přijede do Seattlu. On a ti jeho míchači budou v městě a všichni se na ně půjdou podívat. Říkám jim míchači, protože míchají svoje písně s hudbou někoho jiného – se skutečnou hudbou. S Bachem, Chopinem, se starými mistry. Výsledkem je rocková symfonie, která vám duní tělem a svírá srdce. A když k tomu připočítáte jeho hlas…

Sakra, vždyť já ani o jeho hlasu nechci mluvit!

Lidé se zamilovávají, protože je to příjemné. Díky lásce se cítí v bezpečí, chránění. Já ne. Já si vybrala nenávist. Cítím se tak dobře. V bezpečí. Chráněná. Jen nenávist k němu mě drží nad vodou. Nenávist k němu znamená, že je jedno, co mi provedl. Protože pořád něco cítím. Nejsem ještě mrtvá, protože cítím, jak mě tahle nenávist rozkládá. Zničil všechny moje sny o naší společné budoucnosti. Byl moje první láska, moje první všechno, včetně prvního zlomeného srdce.

I potom, co odešel, jsem myslela jenom na něj a na to, co mi tu zanechal, a na to, co mi vzal.

Lístky jsou drahé. Budou mě stát většinu toho, co jsem si u mámy vydělala za to, že se starám o Magnolii. Stačí ale pouhá tři kliknutí na eBayi. Tři krátká kliknutí, která z mé karty vyškrábnou poslední zbytky peněz, ale toho kreténa znovu uvidím naživo.

Stojí to za to, rozhodnu se. Znovu se připojím na internet a koupím dva z nejdražších lístků, které jsou na webu k sehnání.

Otevřu si kalendář, najdu si v něm to datum a označím si ho velkým X.

Připrav se, kreténe. O tvým koncertě v Seattlu nebudou mluvit jako o úspěchu. Ne pokud do toho budu mít co říct já.

Kdysi jsem černou tolik nenosila. Měla jsem ráda červenou a modrou a nějak se mi podařilo, že jsem si oblíbila dokonce i žlutou. Sytě růžová a fialová taky ušly. Ale pak si ze mě začaly barvy utahovat. Znamenaly štěstí. Radost. Černá byla lepší, neutrální. Nepřipomínala mi věci, které mi působily jen smutek. Nesnažila se dělat ze sebe víc, než byla – jen černá. Potom, co táta umřel, jsem se přestala snažit dělat ze sebe víc, než opravdu jsem. Přestala jsem se snažit zapadnout. Protože mě to vyčerpávalo a jen mi to o to víc připomínalo, že nikam nepatřím.

Stala jsem se černou a černou jsem taky přijala. Dnes večer v sobě nesu hřích a temnotu. Je temný den, temný jako celý můj život. Dokonce i obloha se zatáhla, protože Mackenna přijel do města. Blíží se bouřka. Tribuny jsou mokré. Fanoušci jsou mokří. Všichni až na kapelu, která čeká v zákulisí, dokud se déšť nepřežene, budou v příštích dnech pít horký Coldrex.

Když se déšť konečně přežene, s Melanií uslyšíme oznámení, že ŠOU BRZY VYPUKNE. A že KVŮLI ZPOŽDĚNÍ NEVYSTOUPÍ ŽÁDNÍ PŘEDSKOKANI. A v tu chvíli účinek panáku vodky, který jsem do sebe kopla na kuráž, okamžitě vyprchá a kolena, která byla ještě před chvílí jako z oceli, se mi roztřesou.

„Přestaň se chovat, jako bys měla v kabele pistoli. Takhle nás prohledají, ty trdlo!“ okřikne mě Melanie.

„Pšš! Neboj a mlč,“ zamračím se na ni, když míříme k našim sedadlům.

Nervózně sáhnu za krk a přetáhnu si kapuci své pláštěnky přes mokré vlasy. Zastrčím Melanii za sebe, zatímco se prodíráme davem k našim místům v přední části stadionu. Vypadá ještě silnější než já. Ten déšť se nám vlastně i hodil – Melanie ani já nepůsobíme tak objemné, jak doopravdy jsme, protože pod pláštěnkami máme schovaných pár překvapení. Překvapení pro kapelu. A pro jednoho jejího člena obzvlášť.

I když mi vlasy zplihle visí kolem tváře, myslím, že vypadám dobře. Nebezpečně. Černý lak na nehtech, černá rtěnka, černá pláštěnka, černé vlasy – teda skoro černé až na jeden růžový pruh, protože jednoho večera po spoustě alkoholu mě Melanie začala hecovat, že si ty vlasy neobarvím, a já nikdy neodolám dobré výzvě. Přesto i tak vypadám jak stará dobrá Angelina Jolie a moje černé kozačky na vysokém podpatku křičí: „Muži, jestli se přiblížíte, vrazím vám ten podpatek do koulí!“

Melanie naopak vypadá šťastně jak panenka Barbie.

Její přítel jí nejspíš sotva před pár hodinami vyšukal mozek z hlavy.

Bože, proč si moje kamarádky našly ty nejnadrženější chlapy?

„Nemůžu uvěřit, že jsme se ještě pořád nedostaly k našim místům! Jsme až úplně vpředu, ucítíme jejich vůni!“ kření se na mě Melanie.

No, jasně, cítit Mackennovu vůni je to poslední, co chci nebo potřebuju. Pódium se ale blíží a je pořád větší. Jako by mi každý krok směrem k tomu pódiu bral rok života. A pak si vzpomenu na to, jak se mi žaludek sevřel v těle, když se na mě zadíval těma ledově šedýma očima a jeho penis pronikl do mého těla. Hajzl jeden.

„Pořád se nemůžu rozhodnout,“ povzdechne si Melanie, když se konečně usadíme, „jestli se chci vdávat v tradičně bílých šatech s velkou červenou květinou připevněnou na vlečce, nebo v těch jednoduchých růžových šatech. Oboje šaty mi podrží až do pondělí. Možná bych je měla ukázat Greysonovi…“

Odmlčí se, když dav obdivně ztichne. Z výšky padá dolů jediný proud světla, přímo do středu pódia. Srdce se mi proti mému přesvědčení rychle rozbuší. To mě naštve. Pět vteřin dýchám nosem, pak dech na pět vteřin zadržím a potom po pět vteřin vydechuju – tohle jsem se naučila v kurzu zvládání vzteku.

Světlo dál míří na ten prázdný střed pódia a pak začnou v pozadí hrát housle. A až když si uvědomíte, že dýcháte v rytmu těch houslí, přidají se bubny a ovládnou bušení vašeho srdce. Ti parchanti. Jako by se mě ta hudba zmocňovala. Sílí a sílí a sílí, nabývá na hlasitosti, až světla zhasnou.

Diváci lapají po dechu, když se stadion ponoří do tmy.

A pak ze stínů vyjde on.

Vím, že je to Mackenna Jones.

Znám jeho chůzi. Ramena se mu pohupují, boky se mu vlní, nohy má dlouhé, silné, svalnaté. Ruce má na bocích, k uchu přilepený mikrofon, který se mu táhne po jeho jako skála pevné čelisti. Blíží se k publiku. K nám. Je do pasu nahý. Na sobě má jen černé kožené kalhoty. A vlasy má dneska sytě fuchsiové, upravené do vysokých bodlinek. Ta jasná barva silně kontrastuje s jeho opálenou kůží. Hladké svaly jeho trupu se lesknou, stejně jako malé cihličky jeho břišáků.

I ve světle měsíce vidím každý centimetr jeho metr devadesát vysoké postavy. Je tak žhavý, až mám pocit, že na mně to mokré oblečení okamžitě uschlo. Snažím se vymyslet, co na jeho vzhledu nenávidět, nic mě ale nenapadá. Nemůžu ani říct, že se mi protiví ta jiskra v jeho očích, která křičí: Mizera, mizera, jsem zatracenej mizera a zničím ti život.

Protože se mi líbí.

A kdysi se mi líbila ještě víc.

A pak udělal to, co mizerové obvykle dělávají. Jen se ukázalo, že být s takovým mizerou není zas tak zábavné, jak jsem si představovala.

Mihne se po něm záblesk světla. V pozadí začne hrát orchestr. Světlo zesílí a on popadne tu růžovou paruku a hodí ji do davu s výkřikem: „Zdravím Seattle!“

A Seattle mu s řevem odpoví a on se zasměje, tak neskutečně sexy, když se skupinka holek pokusí vyškrábat se na pódium a rvou se přitom jako pekelní psi o tu paruku, kterou právě odhodil.

Já se na tu rvačku ale nedívám. Dívám se na něj. Na toho zatracenýho kreténa, který si snad ani nezaslouží žít, natož vypadat tak jako on. Nemůžu od něj odtrhnout zrak. Od toho tmavého ježka, který se mu táhne po té dokonale tvarované hlavě. Ten krátký účes mu podtrhuje rty a nos a oči… Ten chlap není žhavý jak láva. Ne. Je jako supernova. Má plné, krásné rty a úzký nos, který se mu s každým nádechem rozšíří… A jeho úsměv… Jeho úsměv ve mně vyvolá tolik vzteku, že by to uvařilo koně. Hruď se mi svírá bolestí a pocitem zrady, když se zeširoka usměje.

„Vypadá to, že tu máme nedočkavé diváky. Výborně. Výborně,“ zamumlá, zatímco přechází z jedné strany pódia na druhou a očima pátrá po davu. S Mel sedíme tak blízko, že by stačilo, aby shlédl, a uviděl by mě. On se ale nejspíš cítí příliš na výši, než aby se zadíval pod sebe – a mně tak nezbývá než k němu vzhlížet, přestože mu přes vybouleninu v kalhotách ani nevidím do tváře.

Mám pocit, že jsem sex neměla tak dlouho, že je ze mě znovu panna. Nemůžu si ani vzpomenout, jaké to je, cítit se příjemně. Zakázala jsem si na to myslet. Protože se sakra ráda cítím mizerně. Takže když teď k němu vzhlédnu a spatřím ho, vrátí se mi vzpomínka na to, jaké bylo cítit v sobě ten velký, silný penis, cítit, jak mnou proniká.

Nelíbí se mi ten pocit nejistoty, který to ve mně vzbuzuje. Vůbec se mi to nelíbí.

Jediným táhlým pohledem přejede celé hlediště. „Přišli jste si poslechnout trochu muziky, co?“ zeptá se tiše. Ta otázka zní tak intimně, jako by to každému z nás šeptal do ucha.

„KENNO!“ vzlyknou ženy vedle nás.

„Tak se do toho dáme!“ Zvedne pěst do vzduchu a v pozadí se rozezní bicí. Začne si bušit pěstí do stehna a bicí zaduní ve stejném rytmu. Zvlní se v bocích a zvedne hlavu k zamračené obloze, z hrdla se mu dere tiché pobrukování, tak hluboké, až zní jako… sex.

Postupně se přidávají další členové orchestru a symfonie nabývá na síle. Z pomalé a melodické se mění ve stále hlasitější a šílenější. Rytmus postupně úplně zešílí a můj tep vyletí až do stratosféry, když tu náhle s výbuchem světla, které má evokovat ohňostroj, vyjedou zpod pódia dvě plošiny a na nich stojí dva muži s elektrickými kytarami. Jsou to další členové kapely – Jax a Lexington, identická dvojčata. První vystoupení jim zaplatil štědrý mecenáš, teď už ale ti tři nepotřebují ničí pomocnou ruku.

Mackenna začne zpívat tichým, chraplavým a zatraceně sexy hlasem. Nenávidím ho. Nenávidím to, jak elegantní je jeho svalnaté tělo. Jak sálá testosteronem. Jak se ke třem mužům připojí tanečnice v černých pánských oblecích. A nenávidím i to, jak si své obleky strhnou ze svých těl a odhalí kůži pomalovanou černou barvou, díky které působí elegantně jako panteři.

Melanie je uchvácená tím, co vidí; rty má pootevřené, lapá po dechu. Uznávám, že to, jak se ti tři pohybují po pódiu, elegantně až dravě, je něco, co stojí za vidění. Ti tři muži jako by zapomínali na svá vlastní těla, nezapomínají však na hudbu.

I mé vlastní tělo jako by se probudilo k životu. Celé roky jsem se vědomě vyhýbala jakékoli hudbě. Především jsem si dávala pozor, abych omylem nezaslechla některou z jeho skladeb. Teď ale jeho hlas proudí ze všech reproduktorů. Rozléhá se v mých kostech, probouzí ve mně podivnou bolest a další příval vzteku.

Koncert pokračuje, pro mě jsou to ale muka. Muka, která kapela nejen protahuje, jsou to muka zesílená vědomím, že každý divák nedočkavě čeká, až uslyší jejich nejslavnější píseň. A pak… se to stane.

Mackenna začne zpívat „Pandořin polibek“, píseň, kterou prorazili v hitparádách a která celé týdny kralovala žebříčkům na iTunes:

Ty necudné rty,

mučí mě jejich chuť.

Ty bídné malé lsti,

co trápí mě a týrají.

Ooooooooh, oh, oh, OH.

Neměl jsem tě osvobodit, Pandoro.

Ooooooooh, OH, OH, OOOH.

Měla jsi zůstat skrytá, Pandoro.

Navěky mým tajemstvím,

láskou, co jednou vyhasne.

Ooooh, OH, OH, OH

Nikdy jsem neměl líbat…

ty necudné rty… Pandoro

Hluboko v mém nitru se probudí vztek.

„Teď?“ obrátí se na mě Melanie.

Já. Toho. Chlapa. Nenávidím.

„Teď?“ zeptá se znovu.

Nenávidím ho. Je to jediný muž, kterého jsem kdy políbila. A on se těm polibkům, které pro mě tolik znamenaly, tou zatracenou písní vysmál. Tou písní, která ze mě udělala Evu, jež ho mučí a pokouší ho k hříchu. Ale to on je hřích. To on je pokání a peklo a ďábel v jednom těle.

Zalovím v kabele, kterou mám schovanou pod pláštěnkou, a popadnu první věc, již nahmatám.

„Teď,“ zašeptám.

A než si Mackenna uvědomí, co ho zasáhlo, pošleme s Mel vzduchem tři rajčata a několik vajec.

Ani hlasitý orchestr nepřehluší jeho do mikrofonu uceděné „do prdele“.

Zatne čelist a trhne mikrofonem, jeho oči se stočí směrem, odkud přišel útok. A mně udělá obrovskou radost, když v jeho obličeji vyčtu upřímný vztek.

Vyjeknu: „A teď ten zbytek!“

Popadnu všechno ostatní, co jsme s sebou přinesly, a házím to po něm. A nejen po něm, ale po komkoli, kdo se pokusí dostat mezi nás – třeba na ty pitomé tanečnice, které se před něj rychle vrhnou, aby ho ochránily. Jedna z nich vyjekne, když ji vejce zasáhne do obličeje, a Mackenna ji čapne za paži a strhne ji za sebe, aby zásah schytal on. Očima plnýma zuřivosti nás hledá v davu.

Pak uslyším, jak Melanie křičí: „Hele! Dej ze mě ty pracky pryč!“

Najednou mám ruce za zády a někdo mě zvedne ze sedačky a táhne mě uličkou.

„Pusťte nás!“ křičí Melanie a škube sebou, když nás dva obrovští svalnatí chlapi z ochranky táhnou pryč. „Jestli mě teď hned nepustíte, můj přítel si vás najde a zabije vás ve spánku!“

Jeden ze strážných se mnou prudce trhne a já se rychle nadechnu, když mi paží projede ostrá bolest.

„Debile,“ syknu, ale ani se mu nesnažím vzdorovat. Melanii to nepomůže, to dobře vím.

„Ona je zná! Zná kapelu! O kom si asi myslíte, že zpívají, parchanti!“ Melanie vykopne do vzduchu. „Je to Pandora! Sakra, pusťte nás.“

„Vy znáte pana Jonese?“ zeptá se mě jeden z nich.

„Pana Jonese!“ vysměju se mu. „Jasně. Jestli je Mackenna nějaký pán, tak já jsem růžovej jednorožec!“

Uchechtnou se, dál nás ale vedou kolem dalších sekuriťáků, kolem pódia a do malé zadní místnosti. Jeden z nich promluví do vysílačky, zatímco odemyká dveře.

Melanie se mu vzpírá, snaží se ho kopnout, ale mně už vážnost situace dochází, a tak mlčím.

Bože. Můj. Co jsem to udělala?

„Netvař se tak vesele, parchante. Můj přítel si najde i tebe a zabije tě!“ křičí Mel na druhého strážného.

Prudce otevřou dveře a strčí nás dovnitř. Zakopnu, přesto se snažím udržet si trochu důstojnosti, zatímco se mu pokouším vyvléknout.

„Pusťte mě,“ ucedím a on mě konečně pustí.

Vysílačka, kterou má pověšenou na boku, vyloudí zvuk. Něčí hlas něco říká, sice nerozpoznám co, ale zní to jako proud nadávek.

„Sundejte to,“ přikáže jeden ze strážných a ukáže na naše pláštěnky.

Přetáhnu si ten kus plastu přes hlavu, stejně jako Melanie, a pak jen bezmocně sledujeme, jak z nás sundávají vaky, které jsme měly pod pláštěnkami schované.

Melanie zavrčí, když všechny věci vyskládají na stůl. Mobily. Další dvě rajčata. Klíčky od auta.

„Páni, vy nemáte moc smyslu pro humor, co?“ zamračí se na ně Melanie.

Zavřu oči. Snažím se utišit příval paniky.

Do PRDELE! Co jsem si to myslela?

Už celé roky jsem neudělala nic tak neuváženého.

A líbilo se mi to.

Bylo to ale špatné. Hodně, hodně špatné.

Ale cítila jsem se fajn. Úplně úžasně.

Kruci, pořád před očima vidím ten naštvaný, nevěřícný výraz v Mackennově obličeji. Udělalo mi to velkou radost. Přímo obrovskou. Jenže teď se to, co cítím, spíš pomalu začíná podobat paralyzujícímu strachu.

Co když ho sem zavolají, aby se ho zeptali, jestli mě opravdu zná?

Co když ho v téhle mrňavé díře uvidím takhle zblízka!

Chce se mi zvracet. Melanie po mně bude později chtít vysvětlení, důvody. Sakra vážné důvody; vážnější, než jaké jsem jí řekla. Bude muset zavolat Greysonovi a říct mu, co se stalo, a on bude chtít vědět úplně všechno, protože si tihle zatracení strážní zahrávali s jeho holkou. Ani nevím, jestli bych jí dokázala říct o všem, co se v minulosti mezi Mackennou a mnou stalo. O dvacátém druhém lednu, dni, kdy jsem se nezřízeně opila a ani se neobtěžovala vylézt na denní světlo – přísahala jsem si, že o tom dnu nikdy nepromluvím. Ale Melanie a Greyson? Budou po mně chtít, abych otevřela skříňku plnou svých tajemství. O mně a Mackennovi Jonesovi.

Žhavé, vlhké rty.

A on. Proniká do mě, bere si mě, miluje mě.

Sliby.

Lži.

Ztráta.

Nenávist.

Nenávist tak silná, jaká se zrodí jen z mocné, osudové lásky, která se ale strašlivě pokazila.

Co mám říct, až ho uvidím?

Co mám dělat?

Bože, prosím, netrestej mě tím, že se na něj budu muset podívat takhle zblízka.

Přecházím po místnůstce a modlím se, přecházím a modlím se, zatímco si Melanie prohlíží nehty, zeď, mě. Znuděně si povzdechne se sebevědomím někoho, kdo ví, že z toho vyvázne bez sebemenšího šrámu. Jestli ale uvidím Mackennu, pochybuju, že to pro mě bude stejně tak snadné. Už tak se mi svírá žaludek a ještě nikdy se mi nechtělo tak moc zvracet.

Koncert trvá snad celou věčnost. Jeden ze strážných odejde a zase se vrátí, zatímco druhý stojí v pozoru pár kroků za Melanií, jako by na něco čekal.

Bože, prosím, ať to něco není Mackenna.

Už mám skoro prošlapané podrážky kozaček, když se, snad o století později, dveře otevřou a dovnitř vejde otylý muž v obleku a kravatě. Krev mi nervozitou stekla z těla do louže pod mýma nohama. Je to Lionel Palmer, manažer skupiny, také známý jako „Leo“. V dnešních ranních novinách jsem viděla jeho obličej a rozhovor s ním, ale musím říct, že na té fotce vypadal mnohem spokojeněji.

Zadívá se na nás – Melanie mu ten pohled oplatí, já se ani nepohnu – a pak dá svoje tlusté pěsti v bok.

„Máte tušení, co jste provedly?“ ucedí a odulé tváře mu zrudnou. „Víte vůbec, že bychom vám za to mohli zajistit útulnou celu ve vězení? Co jste vy dvě sakra za fanynky?“

„My nejsme fanynky,“ opáčí Melanie.

Dveře se znovu otevřou a dovnitř vpadnou v celé své mužské kráse obě dvojčata. Ti dva vypadají pořád nebezpečně, ale teď – s blond vlasy, zvláštní barvou očí a dokonale naštvanými výrazy ve tváři – vypadají, že je jen tak něco nezastaví.

Nemůžu dýchat.

„Co je tohle sakra za krávy?“ zaburácí ten s vytetovaným hadem.

„K tomu se dostaneme, Jaxi,“ odpoví mu Lionel.

Takže ten druhý musí být Lexington. Vydá se k nám a zadívá se na mě, v obočí má piercing, a pak se zadívá na Melanii. Prstem těká mezi námi. „Doufám, že máte hodně peněz, protože jedna z našich tanečnic je zraněná. Jestli se neuzdraví do Madison Square Garden –“

„Neboj, Pandoro, Greyson se o to postará,“ odvětí Mel bezstarostně.

„Pandoro,“ zopakuje Lionel. Zamračí se a prohlédne si mě. „Vaše kamarádka vám řekla Pandoro. Proč?“

„Třeba proto, že se tak jmenuju?“

Málem už protočím panenky, když se dveře otevřou a dovnitř vejde postava. Srdce se mi zastaví. Mám pocit, jako by mě někdo škrtil a zevnitř mi bušil do břicha.

Mackenna.

Jen několik kroků ode mě.

Ve stejné místnosti jako já.

Větší a mužnější než kdy dřív.

Dveře za sebou kopnutím zavře. Má pilotky, proto mu nevidím do očí, a, bože, tak moc ho nenávidím. Přišla jsem sem, abych mu ublížila, ale ten vztek mě tolik zaplavuje, že nedokážu nic, jen tu stát, dech zaražený v plicích, srdce sevřené. Tělo se mi třese potlačovaným vztekem, který bublá pod povrchem.

Je vysoký a mužný a po hrudi mu stéká hustá červená tekutina.

Po té dokonalé hrudi s tenkým proužkem chloupků, které vedou přes pupík až k jeho rozkroku. Těsné kožené kalhoty mu obepínají silná stehna. A silnýho ptáka taky. Holky si možná myslí, že si kalhoty vycpává, ale já vás ujišťuju, že všechno tam dole má skutečný. Velký stejně jako jeho ego a tvrdý to dokáže být stejně jako jeho zatracená hlava.

Vojenský sestřih nesluší každému, ani diamantová náušnice, on má ale tak dokonale tvarovanou hlavu, že byste ji toužili vzít do rukou a přejíždět po ní svými rty. Diamant v pravém uchu se mu blyští, a když si vztekle strhne brýle z očí, vidím jeho jasné zuřící stříbrné oči. Jako bych se vrátila domů.

Do zničeného, spáleného domova, ruiny, kde nic nezbylo, ale stejně je to můj domov.

Není to zvrácené?

Bože, prosím, ať není skutečný. Ať je to jen noční můra. Ať je na druhém konci světa, zatímco já ho dál nenávidím v bezpečí ve svém koutku v Seattlu.

„Ona je do prdele Pandora?“ obrátí se Lionel na Mackennu.

Když Mackenna jen zatne čelist, Lionel se na mě pomalu otočí. Jsem zmatená, protože Mackenna na mě jen zírá, jako by nevěřil, že tu před ním stojím.

Jeho upřený pohled skoro nesnesu. Myslela jsem, že pro mě touhle nocí všechno skončí. Že dokážu, aby se před svými fanoušky cítil tak, jako jsem se cítila já, když odešel: poníženě. Jenže on tu teď stojí, ztělesněný bůh rocku, a to i přesto, že mu po hrudi stéká rajčatová šťáva. Ta místnost mu patří, vyzařuje z něj to cosi, co se nedá pojmenovat, ale on to v sobě má, a to něco vám i všem v místnosti dává jasně najevo, že on je tu pán.

A to mě ještě víc naštve.

„Lioneli,“ prohlásí tichým, varovným hlasem.

Stačí to jediné slovo a Lionel ustoupí. Teď už nic nebrání Mackennovi v tom, aby se díval přímo na mě.

Tváře mi zahoří, když si vzpomenu, že jsem ho kdysi milovala. Hluboce, neochvějně, zcela.

Nemysli na to. Teď ho nenávidíš!

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

SEZNAM SKLADEB

1

TAJEMSTVÍ