Přeložila:

OLGA OLAJDA PROKEŠOVÁ

Raine Miller: Múza

Vydání první

Copyright © 2014 Raine Miller Romance

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1945. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Muse

Český překlad © 2015 Olga Olajda Prokešová

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2015 Jena Brignola & Michelle Preast

Přebal a vazba © 2015 Baronet a Ricardo

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0163-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0164-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Raine Miller

Múza

Odkaz rodu Rothvale,

historický prequel

Ukážka z elektronickej knihy

VĚNOVÁNÍ

Snům, abychom je změnili ve skutečnost.

Jste bezpečni, že bdíme?

Zdá se mi, že ještě spíme

a že vše je sen.

WILLIAM SHAKESPEARE,

Sen noci svatojánské: hra v pěti jednáních. 2. vyd.

Přel. Josef Václav Sládek. Praha: J. Otta, 1896.

POZNÁMKA AUTORKY

Tohle je úplně první příběh, který jsem napsala. Přes šest let ležel schovaný v krabici pod mou postelí. Četlo ho jen velmi málo lidí a i ti už na něj jistě zapomněli, protože je to tak dávno. Každé slovo vycházelo přímo z mého srdce. Vytvářela jsem svět, ve kterém se odehrávají i všechny mé pozdější romány. Z Múzy se zrodila Aféra Blackstone a také Odkaz rodu Rothvale. Každá kniha, každý příběh, každá hlavní postava je nějak propojena s následujícími stránkami. Doufám, že si úplný začátek užijete. Připíjím na začátky. Mohou vést k něčemu nádhernému.

Raine

PROLOG

NAPODOBENINA

1. Částečná podobnost či zdání

2. Kopie obrazu nebo jiného díla

Londýn, 1895

„Hotovo.“ Frederik odstranil plachtu, ustoupil stranou a předvedl své dílo.

Jeho společník si obraz dlouho prohlížel, až nakonec promluvil. „Nádherné. Díky té zářivě oranžové barvě to působí žhavě a svůdně. Jistě přitáhne pozornost, nemyslíš, Frederiku?“

„Snad. Doufám v to.“ Frederik si povzdechl. Cítil se unaveně a vyčerpaně. Nebyl ochoten plýtvat energií přemýšlením o tom, jak bude jeho nový obraz přijat.

„Jak mu říkáš?“

„Pojmenoval jsem ho Plamenný červen.“

„Kdo je ta dívka, která spí v křesle v těch splývavých šatech? Jmenuje se Červen?“

Frederik zavrtěl hlavou. „Existuje jiný obraz, nakreslený dávno před tímto. Jiná verze – originál. Kdysi jsem ho viděl a nedokázal jsem na něj zapomenout. Vypálil se mi do paměti.“

Dotkl se prstem plátna. Vzpomínal na všechny detaily původního obrazu, i když už to bylo tak dávno, co ho jeho oči spatřily v celé své kráse.

„Kdy jsi ho viděl?“

„Ach, před mnoha lety, když jsem začínal. Na večírku ve Warwickshire jsem potkal úžasného muže. Namaloval ten obraz před více než osmdesáti lety.“

„Kdo to byl?“

„Mallerton. On ji namaloval první. Říkal mi, že začal malovat uprostřed horkého léta, během měsíce června. Někdy v červnu.“

Frederik se zahloubal, ztratil se ve vzpomínkách na ten obraz. „Měla na sobě žluté šaty, narcisově žluté, a také nádherný šátek.“

„Kdo tedy byla ta dívka?“

„Mallerton jí říkal… Imogena.“

Kapitola 1

Beránku, kdo tě stvořil?

Víš vůbec, kdo tě stvořil?

Dal ti žít a napást se

u potoka na louce?

William Blake, Písničky nevinnosti a zkušenosti.

Přel. Zdeněk Hron. Praha: BB art, 2001.

Kent, 1812

Imogena vzhlédla a spatřila vše, co potřebovala vidět. Listopadové slunce proniklo skrz mraky. To jí stačilo. Vzduch byl chladný, ale na tom jí nezáleželo. Toužila se projet.

V té chvíli mohla být nespoutaná a to vítala. Jen v sedle koně mohla hodit všechno za hlavu. Ty chvíle ji vracely zpět v čase… do minulosti.

Projížděla se po louce a shlédla do koryta vyschlého potoka kousek pod sebou. Její oči spatřily mezi kameny bílý chumáč a ihned jí došlo, že tam nepatří. Pobídla Terru dolů do průrvy a zjistila, že bílý chumáč je jehně, sotva pár hodin staré. Bez rozmýšlení sesedla a natáhla se po osamoceném zvířeti. Teplé mládě se jí zavrtělo pod rukama a v tom okamžiku její srdce roztálo. Věděla, že neexistuje nic, co by ji přimělo nechat ho tu zemřít. Toto jehně se narodilo mimo sezónu, což bylo neobvyklé, ale ne nemožné.

Pomalu se rozhlížela po krajině, dokud nespatřila to, co předpokládala. Matka byla mrtvá. Její tělo, skryté ve vegetaci, leželo jen pár metrů odtud. Imogena si všimla i krve, která se vsákla do země a zanechala po sobě širokou, tmavou skvrnu. Ta nebožačka nejspíš zemřela, když přiváděla jehně na svět. Krutá realita všedních dní, podobná u lidí i u zvířat.

Imogena vzala bečící jehně do náruče a umístila ho před sebe do sedla. Terra si podrážděně odfrkla. Velký balvan jim vystačil jako podpěra, než pomalu našly cestu z kamenité rokle zpět na pevnější terén na louce. Imogena vedla koně směrem k farmě Kenilbrooke. Napadlo ji, že nejlepší bude předat jehně panu Jacksovi a informovat ho o mrtvé ovci.

Terra však nad ničím takovým neuvažovala. Pohodila hlavou a klopýtla. Nádherná klisna měla očividně problém unést jejich váhu. Imogena znovu seskočila a snažila se zjistit, co ji bolí.

„Šlápla jsi v té průrvě na kámen, má krásko?“ Uklidňovala ji tichými slůvky a hladila ji, zkoumala její kopyto tak pečlivě, jak toho jen byla schopna, ale nic nenašla. Jehně bohužel téměř nepřetržitě bečelo.

„Tohle ani trochu nepomáhá, že ne, drahoušku?“ Terra na ni trpělivě pohlédla, jako by rozuměla každému slovu. Imogena sundala jehně ze sedla a držela ho v náručí, dokud neutichlo. Jakmile se i Terra dostatečně uklidnila, ovinula si Imogena otěže kolem ruky a začala ji pomalu vést. „Myslím, že zpátky budeme muset pěšky.“

Terra souhlasně zaržála. Imogena nemohla dělat nic jiného než vést Terru tak opatrně, jak to bylo možné, a vyhledat pomoc v Kenilbroockém parku. Nikdy by neriskovala zranění klisny kvůli svému pohodlí. Procházka ji nezabije. Možná to s jehnětem v náručí bude trochu nepříjemné. To listopadové slunce by mohlo být o trochu teplejší, pomyslela si. Ale nebude tak zle, přemítala, zatímco si razila cestu mezi kameny, křovinami a po velmi nerovném terénu ve vřesovištích – jen fyzicky náročnější, nic víc. Kilometry rychle uběhnou.

Nepřestávej si to opakovat, holka.

Dumání, to mu šlo nejlépe, nebo mu to alespoň jeho bratr často opakoval. Přijet do Kentu na svatbu bratrance bylo správné rozhodnutí. Nechtěl tu být, ale chtít a potřebovat jsou málokdy v souladu. Alespoň jemu se to ještě nestalo. Proto teď tvrdl v Kentu. Graham Everley, devátý lord Rothvale, baron, pán Gavandonu, člen Parlamentu a neznámý malíř portrétů a hlavně ubohý bastard, hleděl z okna domu svého přítele a přemýšlel o uplynulém roce. Návrat do Anglie v něm vyvolal pocity bezmoci a sklíčenosti. Irsko bylo jiné. Jednodušší. Pomalejší. Postrádal ho už ode dne, co jej opustil.

„Tak když už jsi tady, máš nějaké plány ohledně města?“ zeptal se ho Hargreave z pohovky.

„Vlastně ano,“ opáčil Graham a nepřestával vyhlížet z okna. „Příští týden tam vyrazím. Jak je to daleko? Sotva dvě hodiny v sed…“ Náhle ztratil všechna slova. Jeho hlas prostě zmizel. V hrudi ucítil prudkou bolest, jako by ho někdo probodl. Tvrdé dunění, které bolest doprovázelo, mu napovědělo, že srdce svádí stejný boj. To vše nastalo v přímé reakci na to, co spatřily jeho oči. „Hargreave? Právě se dívám na něco neobyčejného. Právě tady.“ Pokynul svému příteli. „Kdo je – kdo je ta kráska, co nese novorozené jehně a vede po cestě za uzdu klisnu?“

Henry Hargreave došel k oknu a při pohledu na ni se zamračil. „Zdá se, že slečna Byron-Coleová potřebuje pomoc. Půjdu dolů a zjistím, co se stalo.“ Graham se příteli pověsil na paty. Chtěl si ji lépe prohlédnout a bylo mu jedno, co na to říká etiketa.

„Slečno Byron-Coleová, dobré ráno. Vypadá to, že máte nějaký problém,“ pronesl Hargreave, jakmile k ní došel.

„Pane Hargreave.“ Působila rozrušeně. K čertu, vypadala jako bohyně. Graham od ní nemohl odtrhnout oči. A ten její hlas. Slyšel jen, jak vyslovila Hargreavovo jméno, ale i to stačilo, aby se jeho smysly aktivovaly. Její hlas zněl trochu chraplavě, což mu přišlo smyslné. V hlavě se mu začaly míhat obrazy její nahé kůže a dvou těl propletených v posteli. Jejího nahého těla v jeho posteli, aby byl přesný.

Pozoroval slečnu Byron-Coleovou, jak si povídá s Hargreavem. Rozhodl se ignorovat, že na ni zírá jako idiot. „Napadlo mě, že bych se mohla obrátit na vašeho správce. Ano, pane, bylo to rušné ráno. U vyschlého potoka na horní louce jsem našla tohle novorozené jehně a jeho mrtvou matku. Nemohla jsem to mládě jen tak opustit. Chtěla jsem ho dovézt na panství, ale zjistila jsem, že má klisna utrpěla zranění. Nejspíš si něco vrazila do kopyta pravé přední nohy, kamínek nebo něco jiného. Obávám se, že nás místo vyjížďky čeká pomalá a těžkopádná chůze.“

Hargreave zavolal správce panství a znovu na ni promluvil. „Slečno Byron-Coleová, musíte být z nesení jehněte dost vyčerpaná. Mohu vám nabídnout občerstvení a posezení?“

„Jste velmi laskav, ale ne, děkuji,“ odmítavě zavrtěla hlavou. „Omlouvám se, že vás obtěžuji. Vidím, že máte návštěvu, nechci vás krást vašim hostům.“ Její oči se zahleděly směrem, kde stál na schodech Graham. Ztuhl a pohled opětoval. Musel, nedokázal dělat nic jiného než zírat. „Obávám se, že mě teta bude postrádat. Už teď mám zpoždění – budou mě hledat,“ pronesla vážně.

„Samozřejmě, ale buďte si jista, že nerušíte. Jsem si zcela jistý, že vaše přítomnost poskytne mým hostům vítané rozptýlení.“ Hargreave se pootočil k místu, kde na schodech stál pořád ztuhlý Graham. Pobaveně povytáhl obočí a pak se otočil zpět a znovu oslovil tu roztomilou slečnu Byron-Coleovou.

Ten šťastlivec.

„Každopádně jsme sousedé a vy jste statečně riskovala, když jste se rozhodla vrátit majetek na mé panství. Musím vám poděkovat. Jsem vaším dlužníkem,“ žvanil Hargreave, zatímco přišel pan správce. „Ach, tady je pan Jacks. Převezme si jehně a podívá se na vaši klisnu… hm… Jak jí říkáte?“

„Terra. Jmenuje se Terra, pane Hargreave. Pan Jacks to ví.“

Graham si pomyslel, že slečna Byron-Coleová vypadá, jako by chtěla vyrazit pryč odtud, a napadla ho velmi iracionální představa, že by jí přikázal, aby zůstala a přijala Hargreavův návrh na občerstvení. Ještě se na ni dostatečně nevynadíval. A chtěl slyšet, jak její ústa říkají další slova. Ale všechno tohle chtění muselo počkat. Čeledín mezitím přesunul sedlo z její klisny na nádherného tmavého koně s bílou skvrnou vpředu, která připomínala tříštící se vlnu oceánu.

„Terra znamená bohyně země? Jak příhodné. Kůň, na kterém se budete vracet, se jmenuje Triton, bůh moře. Země a moře, obojí je zastoupeno,“ vtipkoval Hargreave a ukazoval na oba koně. Graham chtěl protočit oči v sloup, ale čekal na její reakci.

„Ano, takoví oba opravdu jsou,“ nezasmála se jeho vtipu. „Tritona znám, troufám si říct, že ho zvládnu. Je rychlý, ale mírný. Děkuji vám, pane, za vaši laskavost a za zapůjčení koně. Můj strýc pošle svého čeledína zítra pro Terru a současně vám vrátí Tritona, je to tak v pořádku?“

„Určitě.“ Hargreave jí pomáhal do sedla, zatímco Graham se na schodech držel jen silou vůle. Chtěl jí pomoct sám. Toužil ji chytit kolem pasu a držet ji – co mu to k čertu vlezlo na mozek? „Přijdete vy i vaše rodina dnes večer na ples?“ zeptal se Hargreave. Zatraceně dobrá otázka.

„Ano, pane, jde o nejočekávanější událost ve Wilton Courtu. Věřím, že se na ni všichni velmi těší,“ odpověděla zdvořile, ale pohlédla úkosem na štěrkovou cestu, jako by to byla její nejlepší kamarádka. Už chtěla být pryč.

„I vy se těšíte?“ Díky, Hargreave! Graham doufal, že kývne na souhlas. Znamenalo by to, že ji dnes v noci znovu spatří. Promluví s ní. Zatančí si s ní. Dotkne se jí.

„Ano, samozřejmě,“ její odpověď nic nevyjadřovala. Slečna Byron-Coleová byla krásná a rezervovaná. „Ještě jednou děkuji za vaši pomoc, pane Hargreave. Prosím, pozdravujte paní Hargreavovou, slečnu Minu a pana Everleye. Pěkný den, pane.“

Slyšet, jak její ústa vyslovují jeho jméno, mu přišlo skvělé. Ale uvědomoval si, že nemyslela jeho, když mluvila o panu Everleyovi. Slečna Byron-Coleová měla na mysli jeho bratrance. Julian Everley, budoucí ženich, zapříčinil, že se Graham po více než roce a půl vrátil do Anglie. Kdyby se jeho bratranec nerozhodl oženit, Graham by Donadeu nikdy z vlastní vůle neopustil.

Strnule se usmála a pokynula hlavou na rozloučenou. Když se znovu napřímila, její oči se na moment setkaly s jeho. Náhle se cítil jako školák. Nedokázal potlačit úsměv na tváři. Ale jakmile si jeho úsměvu všimla, rychle se odvrátila. Zatraceně.

„Slečno Byron-Coleová, tak se ještě dnes uvidíme.“ Hargreave se uklonil a pak zamířil za Grahamem na schody. Oba pozorovali, jak dívka svižně odjíždí po příjezdové cestě. Tritonova kopyta odhazovala kousky štěrku. Za chvíli zmizí z dohledu. Černý Hargreavův kůň byl nádherný, vlastně byla nádherná celá scenérie – kůň i jezdkyně.

„Musíš mi o ní říct úplně všechno, Hargreave.“ Graham se rozhodl nepromarnit ani minutu času, který mohl věnovat získávání informací o slečně Byron-Coleové.

Jeho přítel znovu pozvedl obočí, ale nic neřekl. Když se vrátili do obývacího pokoje, všechny hlavy se otočily a v pohledech byla znát touha po novinkách.

„Tak co?“ zeptala se Sophie.

„Slečna Byron-Coleová vás všechny pozdravuje.“ Hargreave rychle vysvětlil skupince, co se stalo. Pak uchopil do dlaní ruku své ženy a přitáhl si ji k ústům, aby ji políbil.

„Vypadala zbídačeně, Henry. Měl jsi ji sem přivést, aby si mohla odpočinout a občerstvit se,“ napomenula ho Sophie.

„Ano, má drahá, to jsem udělal, ale zdálo se, že se bojí, aby si o ni ve Wilton Courtu nedělali starosti. Očividně se nemohla dočkat, až vyrazí na cestu. Jsem si jistý, že jste viděli, jak rychle odtud odjela. Bál bych se o její bezpečnost při jízdě na Tritonovi, kdybych nevěděl, jak talentovaná je jezdkyně.“

Graham překvapil sám sebe, když vyhrkl: „Řekl bych, že se zachovala zcela obdivuhodně a že dobře vyhodnotila situaci, která nastala. Myslela nejen na záchranu jehněte, ale také na zdraví své zraněné klisny, když na ní nejela. Myslím, že je vnímavější než většina dam, i dvakrát starších než ona.“

Všichni se otočili a zírali na něj, jako by mu narostla druhá hlava. „S tím můžeme všichni souhlasit, Grahame.“ Hargreave přispěchal na pomoc. „Dnes večer přijde na ples.“

„Ale kdo to je?“ Znovu se to stalo. Jeho ústa promluvila naprosto nezávisle na dobrých mravech a logickém uvažování. „Ech, ona je… ona je dost neobyčejná.“ Věděl, že je až příliš dotěrný a vypadá jako naprostý idiot, ale potřeboval to vědět.

Slečna Wilhemina Charlestonová, známá jako Mina, snoubenka jeho bratrance a sestra paní Hargreavové, odpověděla jako první. „Ta pozoruhodná dáma je vážená Imogena Byron-Coleová, která, jak jste si jistě všiml, nepostrádá dobré vychování. Přijela do Shelburnu za svou rodinou, za Wiltonovými. Lady Wiltonová je její teta, sestra otce slečny Imogeny, již zesnulého lorda Wynehama. Slečna Imogena vyrostla na vesnickém panství v Essexu, nedávno osiřela a co vím, tak se stále zmítá žalem nad svou ztrátou.“

„Wyneham. O něm jsem slyšel. Myslím, že jsem ho i jednou potkal. Lord Wyneham byl politik, že ano? A za jakých okolností přišla o rodiče? Všiml jsem si smutku v jejích očích během výměny ko…“

Graham si přál, aby měl u sebe nůž a mohl si jím vyříznout jazyk.

Mina a Sophie si vyměnily pohledy, z toho sesterského záblesku bylo patrné, že si všimly, jakého hlupáka ze sebe udělal.

„Máte pravdu. Lord Wyneham byl populární ve Sněmovně lordů a až do své předčasné smrti sloužil velmi dobře.“ Mina zaváhala a pak pokračovala. „Slečna Imogena se stala blízkou přítelkyní naší sestry Jocelyn, a dokonce i jí toho řekla jen velmi málo. Myslím, že ještě pořád truchlí.“

Graham uctivě přikývl a čekal, až bude Mina pokračovat. Vadilo mu, že tak moc touží vědět o téhle Imogeně Byron-Coleové všechno. Co to s ním k čertu je? Musí přicházet o rozum. Byl mimo Anglii už moc dlouho.

Mina se pousmála a pokračovala ve vyprávění. „Z toho, co vím, zažila Imogena během posledního roku více ztrát. Nejdříve přišla o svého jediného sourozence, o milovanou sestru. Ta dáma se provdala za nějakého pána a odjela. Myslím, že do Gloucesteru. Potom její matka, lady Wynehamová, po letech trápení podlehla nemoci. Stalo se to jen několik měsíců po svatbě. A nakonec ta nešťastná smrt jejího otce, lorda Wynehama, jen sedm měsíců poté. Zemřel na následky střelného zranění. Za nejasných okolností. Říká se, že to udělal záměrně, protože příliš truchlil po své manželce. Asi před šesti měsíci, když utichl rozruch ohledně dědického vypořádání, se lady Wiltonová vrátila z Essexu s Imogenou. Netřeba dodávat, že se ta dívka snaží vyrovnat se ztrátou všech, které milovala, a s nejistotou v životě během uplynulého roku.“

Graham se musel zeptat. Nenáviděl pomyšlení na to, že byla dívka poslána do rodiny, kde není vítána. „A říkáte, že ji mají příbuzní rádi?“

Mina přikývla, ale na rtech se jí objevil chápavý úsměv. „Věřím, že je milována, i když si myslím, že část té oddanosti je způsobena vděčností, protože její velká ztráta rodinu Wiltonových nesmírně obohatila. Díky tomu, že lord Wyneham zemřel bez mužských dědiců, jeho šlechtický titul a panství přešly na jeho synovce, jejího bratrance Timothyho Wiltona. Ten vše zdědí, jakmile příští rok dosáhne zletilosti. Myslím, že teď je na univerzitě v Cambridge.“

„A kolik jí je let?“ Graham toužil vědět víc. „Byla uvedena do společnosti?“ Věděl, že ze sebe dělá patetického blázna, ale vůbec ho to neznepokojovalo.

„Podle toho, co říkala Jocelyn, jí ještě není dvacet. Minulou zimu strávila ve společnosti v Londýně, ale byla omezována nemocí své matky.“

„A jezdí na koni často?“ vyptával se Graham nedbale.

Jeho bratranec, Julian Everley, který až dosud mlčel, konečně promluvil. „Kriste na nebi, Grahame, asi tě to nepřekvapí. Ano, jezdí často.“ Jules vykouzlil na tváři sebevědomý úsměv. Pak se podělil o další informace. „Několikrát jsme ji na vyjížďce potkali. Zdá se, že je v sedle velmi sebevědomá a zkušená, ale očividně preferuje samotu před společností dalších jezdců.“

Hargreave dodal: „Ano, je to zkušená jezdkyně, jak říká Jules. Vždy velmi zdvořilá a skromná. Je taková, jaká by měla mladá dáma být. Její strýc, sir Oliver Wilton, mě brzy po jejím příjezdu do Shelburnu přijel navštívit. Vysvětlil mi, že jízda na koni je pro ni jediným odpočinkem a že souhlasil s jejím přáním, aby mohla jezdit sama. I koně si dovezla ze svého domu v Essexu. Po našem prvním setkání jsem jí rád umožnil přístup do Kenilbrooku. Sir Oliver se domníval, že by bylo dobré, kdyby jezdila po bezpečných místech. Můj správce Jacks pro ni vše zařídil. Zbožňuje ji jako vlastní dceru. Stará se o to, aby si slečna Imogena mohla vychutnat vyjížďky v bezpečném prostředí, které jí Kenilbrooke může poskytnout.“

„Aha. No, Hargreave, musíš mě dnes večer na plese slečně Byron-Coleové představit,“ pronesl Graham rozhodně.

Hargreave pobaveně zkřivil rty v úšklebku. „Vážně? Měl jsem dojem, že jsi o ni neprojevil sebemenší zájem.“

Graham přimhouřil oči. Chtěl něco odseknout, ale to by si v přítomnosti dam nikdy nedovolil. Co kdybych projevil zájem nakopat tě do zadku? Hargreave to věděl a zdálo se, že ho ta situace baví.

„Považuj to za vyřízené, příteli. Ale prosím, měj na paměti, že je to mladá dáma s dobrým postavením, a ne osoba, se kterou si můžeš pohrávat. Má mnoho ochránců.“ To poslední vyslovil Hargreave dost opatrně.

Graham cítil, jak mu vstaly chloupky na celém těle. Tvrdě na Hargreava pohlédl a slova, která vyšla z jeho úst, byla pevná a přesvědčivá. „Znáš mě. Jsem gentleman, nebo ne? Nepohrávám si s mladými dámami… nikdy.“ Musel působit hrozivě, protože Hargreave o krok ustoupil a vytvořil mezi nimi prostor.

„Nikdy jsem o tom nepochyboval, Grahame. Nikdy,“ ujistil ho Hargreave.

Graham zmírnil tón hlasu, aby nezněl tak útočně. „Teď půjdu najít svého bratra a ubytovat se. Uvidíme se později. Paní Hargreavová, slečno Mino, Julesi, Henry.“ Než opustil místnost, pokynul jim hlavou. Věděl, že jakmile se za ním zavřou dveře, začne vzduchem létat jedna poznámka za druhou. Jeho bratranec a přátelé si o něm budou šuškat. A přidá se i trocha toho pomlouvání a škádlení. Byl si jist, že budou i parodovat jeho zájem o nádhernou slečnu Imogenu Byron-Coleovou. A to před, během, i po dnešním plese. A on s tím nebude moci vůbec nic udělat.

Imogena… irské jméno. Je vůbec skutečná? Mám pocit, jako bych byl proklán mečem. Jestliže sním…, chci se probudit?

Když ji spatřil, ucítil něco až v morku kostí. Snažil se tomu porozumět, pochopit, proč jeho tělo reagovalo bez ohledu na jeho mysl. Zatímco Graham kráčel do stájí, uvědomil si, že se kola osudu dala do pohybu a že nad nimi nemá vůbec žádnou kontrolu. Nečekal, že tu najde zrovna tohle. Ale nebyl schopen od Imogeny Byron-Coleové odvrátit zrak. Začínala ho bolet hlava, ale srdce se probouzelo k životu.

Ve stájích ho uklidnila známá vůně a zvuky. Graham si vybral temperamentně vypadajícího šedáka a nařídil, aby mu jej osedlali. Zatímco čekal, všiml si její klisny. Jmenuje se Terra, pane Hargreave. Promluvil na klisnu jménem a pohladil ji po krku. Pak se sklonil, aby se jí opatrně podíval na pravou přední nohu. Zdálo se, že jí to nevadí, což bylo dobré znamení. Terra byla nádherná klisna a bylo by škoda, kdyby takové zvíře utrpělo trvalé poškození… nebo aby si kvůli tomu ublížila její jezdkyně.

Čeledín promluvil: „Tahle nepatří na panství, pane, přivedli ji sem zraněnou během dneška.“

„Ano, viděl jsem, jak ji sem ta dáma vedla. Už je klisna v pořádku?“

„Ano, pane. Měla v noze zaražený malý kamínek nebo něco takového. Pan Jacks přivolal podkoního, aby se na ni podíval. Té dámě bude připadat jako nová.“

„A víš o tom jehněti, co sem dnes ráno ta dáma přinesla? Co je s ním?“

„Tady, pane. Krmím ho kravím mlékem z láhve, dokud si pro něj nepřijde pastýř. Bude v pořádku.“

Graham nahlédl za roh stájí a tam ho našel přikryté starou koňskou dekou. Jehně zvedlo hlavu, podívalo se na něj a zamrkalo velkýma oválnýma oduševnělýma očima. Graham si vybavil, že to jehně bylo celou cestu zpět v její náruči, tisklo se k jejímu tělu, chovala ho na prsou. Zatraceně na něj žárlil.

Čeledínův hlas přerušil jeho úvahy. „Váš kůň je připraven, pane.“

Graham s ním vyrazil na pole, snažil se pročistit si hlavu a přemýšlet nad něčím uklidňujícím, ale klid se mu vyhýbal. Hluboko v mysli mu pořád vyskakoval obrázek jejích tmavě zlatých vlasů a dráždivě hnědých očí – ta představa nezmizela.

Přitahuje mě. Ale co když mě nebude chtít? Všichni mě budou pozorovat, jak si s ní dnes v noci povedu. Bože všemohoucí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

VĚNOVÁNÍ

POZNÁMKA AUTORKY

PROLOG

Kapitola 1