Přeložil:

JAN LUSK

Leo Kessler: Složka Churchill

Vydání první

Copyright © 1998 by Leo Kessler

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2015 jako svou 1946. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Churchill Papers vydaného nakladatelstvím SEVERN HOUSE PUBLISHERS LTD, Velká Británie, v roce 1998

Český překlad © 2015 Jan Lusk

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektor Oldřich Šetrný

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0166-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0167-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Leo Kessler

Složka Churchill

Ukážka z elektronickej knihy

ÚVOD

MISE JE PŘIPRAVENA

„Jaký to člověk! Dobře známý hlas… nám znovu připomíná, že historie nabízí ojedinělé okamžiky, kdy jediný člověk plný odvahy a vizí může hodně znamenat nejen pro Británii, ale pro celý zbytek světa… Kde a kdy znovu najde Británie nebo kdokoliv z nás takovou inspiraci?“

New York Times při stém výročí narození

Winstona Churchilla v roce 1974

„Velšskej kretén,“ pomyslel si Yates a tajně se napil z poloprázdné lahve skotské, kterou ukrýval v hnědém papírovém sáčku. Kolem něj ve velké kanceláři bez přepážek nebylo kromě jemného cvakání počítačů a notebooků slyšet žádný zvuk. Žádné zvonění telefonu (Jenkins zakázal jejich používání mezi dvanáctou a čtvrtou – „Nikdo se zdravým rozumem nedělá zprávy před čtvrtou odpoledne.“). Žádné povídání. To špitání, které tam probíhalo, bylo tlumené, nebo dokonce vystrašené. Jediný zvuk pocházel od šéfredaktora zpravodajství Jenkinse, „Velšského kouzelníka“, jak mu za zády všichni říkali. Řval na sekretářky, vykřikoval rozkazy na vystrašené reportéry a neustále štěkal: „Kde mám to zatracený kafe – černý jako satanovo srdce a s jedním cukrem!“

Nakonec se Yates dostal na řadu ve frontě, která se již začala tvořit. Jenkins sjel dopisovatele pohledem shora dolů, jako by představoval nějakou zvlášť nepříjemnou formu života. Všiml si téměř nového obleku, vyleštěných kožených bot místo tenisek a kabely označené blednoucími samolepkami z Benidormu a Ibizy.

„Jestli tohle neposerete, Yatesi, dostanete jistou prémii. Budete si moct nalepit samolepku ze Southendu.“ Pohlédl na Yatesův opilecky oteklý obličej a zasmál se.

Yates si nešťastně pomyslel, že „Velšský kouzelník“ jako obvykle neodolal, aby si neudělal legraci z kohokoliv, jestliže věděl, že mu to projde. Nahlas řekl jen: „Jsem připraven vyrazit, šéfe. Minulou noc jsem přečetl všechna ta lejstra. Včetně obrázků.“ Vysypal ze sebe všechny informace jako dobře placený korespondent Sunday Times s pár výborně se prodávajícími knihami na kontě a domem v londýnské čtvrti burzovních makléřů.

„To vás šlechtí,“ prohlásil Jenkins bez zájmu. Chvilku si pohrával s velkými kostěnými brýlemi – napodoboval styl Robina Daye z časů jeho rozkvětu – a pohlédl na poznámky na přeplněném stole. „Oukej, víte, co máte dělat. Poletíte – ekonomickou třídou – do Lutychu. Vyzvednou vás tam a vezmou do tý prdele světa…“

Yates se pokusil vzpomenout si na jméno místa, kde teď stárnoucí plukovník žil, ale Jenkins ho zastavil netrpělivým mávnutím ruky. Ať už byl nebo ne, nový šéfredaktor vždycky vypadal, jako že je v jednom kole.

„… kde teď žije. Pamatujte si, máte tři dny na to, abyste z toho starouše dostal informace, které potřebujeme. V jeho věku to bude jeden těch ‚nevrlých starých dědků z Cheltenhamu‘. Mělo by být jednoduché přimět ho mluvit. Začněte s válkou. Tihle chlapi vždycky rádi mluví o své válce. Pamatujte si to.“

Yates si po čtvrt století ve Fleet Street stále uchovával jakýsi styl, takže se při té frázi v duchu otřásl, ale svou nelibost nedal najevo. Tenhle úkol, po letech to byl jeho první zahraniční, mohl znamenat tučný bonus, a jestli bude hrát se správnými kartami, tak i hezkou práci v Panoramě. Pak může Velšský kouzelník jít do háje a nacpat si svůj velšský pórek do mizerného velšského zadku.

Jenkins chvilku přemýšlel a posunul si brýle po ulízané hlavě dozadu. (Zase hraje „unavený velký zvíře, co neví, že se na něj někdo kouká“, pomyslel si Yates.) Pak řekl: „V podstatě potřebujeme zjistit – zaprvé, jestli je něco pravdy na těch pověstech z padesátých let o Churchillovi. Zadruhé,“ odpočítal na prstech načichlých tabákem, „co se stalo s majorovými hráči. Za třetí, a to je ze všeho nejdůležitější, vzhledem k tomu, že kapacity, které čtou naše noviny, nikdy o Churchillovi a ostatních neslyšely – jestli v tom nebyla nějaká špína. To je teď módní slovo, Yatesi. Sežeňte špínu, třeba si ji vymyslete, a jsme v balíku. Náklad půjde nahoru,“ věnoval Yatesovi svůj křivý, potměšile cynický úsměv, „a s ním i moje prémie… Dobrá, tlusťochu,“ vyštěkl na sportovního komentátora s nadváhou, „mrknem se na toho přihřátýho italskýho fotbalistu. Pardon, omlouvám se, pořád zapomínám, že dneska se těmhle týpkům říká gayové.“ Poslal rozpačitému tlusťochovi vlhký polibek. Yates byl propuštěn…

PRVNÍ ČÁST

VELKÝ ÚLOVEK

Kapitola 1

To červencové ráno bylo horké a dusné. Venku se v poledním vedru rozprostíral mrtvý Řím. Jediný zvuk, který bylo slyšet, bylo tlumené cinkání tramvajových zvonků. Italské hlavní město zdánlivě spalo. Fašistický diktátor věděl proč. Jako vždy se jeho „noví Římané“, jak je kdysi hrdě nazval, ukryli před nesnesitelným horkem v postelích – a zprávy o porážkách teď proudily z fronty skoro denně. Spojenci se právě vylodili na Sicílii. To by mělo stačit na to, aby Italové zalehli do postelí na týden, kde se schovají mezi nahá kyprá prsa svých žen a kurev. Zašklebil se na sebe do zdobného zrcadla Louise Quinze. Proč byl proboha zrovna on vyvolen, aby vedl lidi, jako jsou Italové? Jaké štěstí má jeho spojenec a kolega diktátor Hitler, který vládne svým statečným Němcům. Jsou to pravda venkovští balíci, kteří se živí rozvařeným vepřovým a bramborami, ale nesporně to jsou stateční vojáci. Nikdy se neschovávají za ženské sukně.

„Porco di Madonna,“ zavrčel drsně nadávku rolníků. Pak se rychle přestříkal parfémem, aby přehlušil pach vlastního potu – Clara, jeho milenka, nepatřila k těm vysoce postaveným dámám, se kterými často spával, co se těší z mužské vůně – a vyšel z malé šatny.

Pochodoval přes velkou halu, jako by šel na přehlídce. Vyleštěné boty dupaly po mramorové podlaze. Tu a tam se elegantní důstojník postavil do pozoru a zasalutoval. Ale hala byla podivně opuštěná, dokonce i v čase siesty, všiml si mimoděk. Zamračil se a pomyslel si, že jeho údajně věrní fašisté se toho rozpáleného července schovávají. Z okolních kopců se ozývalo slabé burácení, což naznačovalo, že se blíží bouře.

Major, který střežil pokoj milenky, se postavil do pozoru. Vedle něj stál komorník v dopoledním obleku, který reprezentoval dvůr.

„Dobré ráno, signore Mussolini,“ zatrylkoval ten druhý svým vážným pomalým hlasem, který předstírali všichni dvořané.

Mussolinimu na chvilku spadla čelist překvapením. Proč ho ten muž takhle zdraví? Proč mu neřekl „Duce“, jak bylo zvykem? Mužova koňská tvář nic neprozrazovala, ale italský vůdce si pomyslel, že všichni ti napomádovaní, napudrovaní pederasti jsou stejní. Pohlédl na mladého majora se stříbrným křížem za statečnost na prsou. Ten ale upřeně pozoroval vzdálený horizont, jako by se nechtěl setkat s jeho pohledem.

„Duce,“ ozval se hlas zpoza dveří. Okamžitě na ty dva zapomněl. Byla to Clara, čekala na něj.

„Můžete jít,“ rozkázal ledově Mussolini. Znovu byl mužem osudu, který společně s přítelem a spojencem Adolfem Hitlerem vede zaostalou zemi ke skvělé budoucnosti.

Odešli, ale ve způsobu, jakým se vzdálil mladý důstojník, který v Libyi získal medaili za statečnost a přišel o levou ruku, nebyl žádný říz. Zdálo se, že i na něj zapůsobilo ospalé těžké ovzduší toho červencového dne. Vypudil je ze své mysli. Ať se dělo cokoliv, oni si nikdy nevychutnají požitky těla, na němž on brzy spočine – ani kdyby žili do sta let. Kromě toho, říkal si, když zavolala „Vstupte, milovaný“, která žena by chtěla jiného muže, když už jednou sdílela lože s „Otcem vlasti“ Benitem Mussolinim?

Ležela svůdně natažená pod světle šedivou hedvábnou pokrývkou. Její přitažlivé mladé tělo se pod ní škádlivě rýsovalo. Zahlédl úchvatné obrysy – baculaté břicho, vzrušující oblá těžká prsa – do nejmenších detailů. Tohle tělo, říkal si, bylo stvořené k milování.

„Caro… caro mio!“ pronesla zastřeným hlasem. Natáhla se, aby ho pozdravila, přikrývka sklouzla a odhalila její nádhernou postavu.

Skoro vztekle odstrčil její ruku. Tohoto podivného červencového dne, kdy hřmění rachotilo už docela jasně – bouře nebyla daleko – neměl náladu na hloupé tlachání a romantické bláznovství. Potřeboval fyzickou úlevu od napětí, které začínal pociťovat – a potřeboval to rychle.

Skoro brutálně ji srazil zpátky na postel. Pokrývka jí sklouzla ke kolenům. Olízla si náhle vyprahlé rty a zápasila s jeho opaskem.

Za pět minut bylo po všem. Opustil Claru nedbale nataženou na pomačkaném prostěradle. Vyměnil si košili, zasypal se tělovým pudrem a znovu se oblékl. Když se ze stínu vynořili major a dvorní lokaj, aby znovu zaujali své pozice, cítil se spokojeně. Přesto se ten starý pocit znepokojení plížil zpět. Proč? Na tuhle neodbytnou otázku ale nedostal odpověď, když sbíhal velké schodiště k čekajícímu mercedesu, dalšímu dárku od velkého přítele severně od Brennerského průsmyku.

Na druhé straně velké Piazza, opuštěné až na dva malé snědé muže, kteří se potili v tmavých oblecích, čekal vůz. Motor již netrpělivě vrčel jako chrt, který se nemůže dočkat, až ho pustí z vodítka. Mussolini na ně pohlédl. Nepoznal je, ale pomyslel si „Ovra“ – italská tajná policie. Evidentně tam byli proto, aby ho hlídali. Všimli si jeho pohledu a zdvořile zvedli klobouky s širokou krempou v americkém stylu. Mussolini se v odpověď dotkl černého fašistického baretu s třásněmi. Řidič natúroval motor a byli pryč, úhledně se otočil z velkého náměstí. Burácení bouře bylo teď blíž. Nebude dlouho trvat a převalí se přes italské hlavní město.

Větší ze dvou civilistů se otočil k řidiči.

„Připravte se,“ rozkázal. „Alfredo,“ dodal k muži, který se krčil nad krátkovlnným radiopřijímačem v zadní části vozu, „volej. Řekni jim, že je na cestě.“ Náhle se odmlčel. Malý otlučený fiat si razil cestu na piazza a pomalu sledoval Mussoliniho mercedes. „Jeho gorily,“ prohlásil, když si všiml velkého muže za volantem a druhého, stejně velkého a strnulého vedle něj. „Bývalí policajti,“ usoudil. „Pitomci.“

„Jo,“ souhlasil jeho společník. Mluvil koutkem úst, jako by ho mohl někdo zaslechnout, ačkoliv náměstí bylo opuštěné. „Sejmout je bude snadný jako spadnout ze stromu.“ Pravým zápěstím udělal rychlý trhavý pohyb. Z rukávu bundy vyklouzl nůž. Ďábelsky se zakřenil, elegantně ho ukryl v dlani a tím samým pohybem otevřel dlouhou zářivou čepel. „Ani nebudou vědět, co je trefilo.“

O chvilku později se dalo do pohybu třetí auto. Následovalo další dvě rozpálenými opuštěnými ulicemi. Mussolini se přibližoval ke schůzce s osudem…

Majordomus chvíli zíral z kanceláře. Venku to vypadalo, jako by město zasáhla morová rána, symbolizující, nemohl si pomoci, to, co mělo přijít. Dole na Corso Umberto ulice zely prázdnotou. Černě oděnému sluhovi, který se tiše pohyboval v botách s gumovými podrážkami, se přesto zdály podivně hrozivé. Možná to bylo tím vedrem, pomyslel si. Ačkoliv se blížil večer, teplota v Římě se stále držela nad pětatřiceti stupni. Opatrně si sněhově bílým kapesníkem setřel kapky potu z vysokého čela. Zavětřil. Byl tady v centru hlavního města, a přesto to vonělo sladce po čerstvě posečené trávě, jako by byli uprostřed campagna, táhnoucím se k Albánským horám, hnědým a vyprahlým, kam až oko dohlédlo.

S vypětím všech sil se majordomus snažil nemyslet na vedro. Soustředil se na úkol. Rozhlížel se po dlouhém stole, za nímž Velká rada učinila osudové rozhodnutí. Uspořádali to jako honosnou přehlídku, jaké členové italské vládnoucí třídy milovali ve dnech rozkvětu, kdy byli všichni zadobře s Mussoliniho „novými Římany“.

Dvacet osm ebenových podložek na pera, pro každého člena jedna. A poznámkové bloky, složené na leštěných drahých mahagonových stolech uspořádaných do tvaru podkovy, která obklopovala vyvýšený stupínek, jehož využívali řečníci. V uvážlivých rozestupech bylo rozmístěno šest stolních lamp, které osvětlovaly pokoj (ten byl díky nadcházející bouři čím dál temnější) jantarovým světlem a ozařovaly zlatem rámované obrazy mistrů z Verony, pověšené na zdech, jež pokrýval královsky modrý samet. Majordomus si trochu pomlaskával. Pocházel z Piemontu, kde neměli takovéhle okázalé bohatství rádi. Velká zasedací místnost byla na něj příliš pompézní. Nepřišlo mu správné, že den, který může změnit dějiny Itálie, by měl končit rozhodnutím učiněným na tak okázalém pozadí.

Pokrčil rameny. Hlavní věcí bylo zbavit se toho kariéristy, aby král mohl znovu převzít moc a vytáhnout Itálii z té katastrofální války po Hitlerově boku. Venku znovu zahřmělo a rozeklaný blesk ozářil šednoucí oblohu nad Albánskými horami. Už to nebude dlouho trvat, pomyslel si majordomus.

Vypadalo to, jako by mu ta myšlenka dodala čilost a energii do konečného jednání. Nehlučně poletoval kolem velkého stolu, tahal a strkal, aby zajistil, že vše bude na svém místě. Nakonec toho nechal, znovu si z čela otřel mastné krůpěje potu a na chvilku pohlédl na svou práci. Pak spokojeně tleskl rukama a velké dveře se okamžitě otevřely. Objevili se v nich sluhové v černých jezdeckých, po kolena dlouhých kalhotách, a nesli stříbrné podnosy. Jako by celou dobu čekali za dveřmi na povel.

Rozestavěl je se sklenicemi a karafami kolem pokoje a ujistil se, že nápoje pro jednotlivé členy rady jsou na svém místě.

„Voda?“ zeptal se jeden z nich a zastavil se, když zvuk motoru automobilu na dvoře zesílil. „Voda?“ zopakoval trochu nesmyslně.

Majordomus se zamračil. Jistě, po všech těch letech by měl sluha vědět, kam umístit karafu s ledovou vodou, kterou Duce při takovýchto příležitostech obvykle pil, zatímco zbytek suity hltal všechno od anglické whisky po domácí grappu z jejich rodných krajů. Pak pochopil. Sluha s karafou vody plnou ledových kostek to věděl. Všichni to věděli. Toho dne si možná Duce v této vznešené, pochmurné kanceláři svou vodu nevychutná jako vůdce „nových Římanů“.

„Ach,“ řekl trochu rozzlobeně, „dejte ji támhle na kraj stolu. Podáme mu ji, když to bude nutné.“ Mávl rukou v dokonale bílé rukavici na znamení, že je propouští. Venku se zastavily motory. Ozvalo se vrzání bot na štěrku. Výměna pozdravů. Někdo říkal něco velice hlasitě – majordomus si pomyslel, že to musí být Grandi – pak hlas přešel do šepotu, jakmile si jeho majitel uvědomil závažnost situace.

Pak nastalo ticho, když členové rady vklouzli do požehnaného chládku Palazzo Venezia. Přerušovalo ho jen zlověstné dunění hromu, které se neustále přibližovalo.

Bylo pět hodin odpoledne, sobota 24. července 1943. Den, kdy se rozhodne o budoucnosti Itálie…

Kapitola 2

Na dvůr dopadly první kapky deště. Se syčením se rozprskávaly, jak horká dlažba téměř okamžitě pohlcovala vlhkost. Bouře teď byla přímo nad jejich hlavami. Hřmění bylo každým okamžikem silnější – úder za úderem jako ve Wagnerově předehře, podtrhující dramatické události odehrávající se v Palazzo Venezia.

Pozorovatelé ve stínu si vytáhli límce, když se déšť začal dobývat za ně. Věděli, že by se mohli ukrýt v autě. Ale věděli také, že musí zůstat venku, připravení vyrazit – a vyrazit rychle – jakmile začnou problémy. Ne tak Duceho stráž. Ta zůstala schovaná v autě a menší ze dvou pozorovatelů viděl, jak neklidně kouří. Stěrače předního skla se pohybovaly sem a tam se skoro hypnotizující pravidelností.

Intenzita bouře sílila. Přinesla s sebou chladnější vzduch. Po dusném horkém dni se pozorovatelé chvěli, ale nejen zimou – také strachem a neblahým tušením.

Uvnitř paláce se Mussolini, jehož obličej byl smrtelně bledý, postavil tváří v tvář svým žalobcům. Jeden po druhém vznášeli námitky proti jeho schopnosti dále řídit Itálii. Tihle muži v pompézních, honosných černých uniformách, s rudými šerpami a blyštivými medailemi, které jim v minulosti udělil – těm patolízalům – se nyní obrátili proti němu. Nejdříve se pohrdavě usmál nad jejich dojemným obviněním – tím, že se připojil k Německu, zničil Itálii… tisíce mladých mužů zbytečně zemřely pro nacistickou věc v Libyi a Rusku… ve zničených provinciích hladověli… nejen, že neměli kávu – neměli ani žádnou cizí měnu, aby si koupili fazole – ale ani chleba… rolníci museli jíst „chleba“ upečený z žaludů a kaštanů…. Ale jak na něj s hořkostí a vehemencí plivali svá obvinění, což bylo skoro děsivé, jeho výraz se měnil. Pomalu, ale jistě si Benito Mussolini začínal uvědomovat, že tihle „staří kamarádi“ po něm jdou. Snažil se, co to šlo, ale třes ve svých rukách nedokázal zastavit.

Bouře nyní venku zuřila v plné síle. Vítr bičoval vysoká okna z osmnáctého století a rachotil s nimi. Sametové závěsy před nimi se kymácely sem a tam a plameny svíček se bláznivě třepotaly.

Nyní se do malé lóže postavil Dino Grandi a pronesl svoje obvinění. Dával si načas, jako pozér, pomyslel si Mussolini a drbal si šedivějící hlavu. Přesto to byl Grandi, hrdina zákopů v poslední válce, muž, s nímž bylo třeba počítat. Ze všech přítomných tohoto bouřlivého večera, od generála po soudce, byl Grandi ten, který měl nejvíce energie a schopnost dostat ostatní na svou stranu.

Ve stejném okamžiku, kdy velký vousatý Ital otevřel ústa, aby promluvil, přestala okna rachotit a prudký déšť, který je bičoval, jako by se uklidnil. Vypadalo to, jako by Grandi ohromil samotnou přírodu.

„Duce,“ prohlásil a použil starý titul vůdce, když to ostatní odmítli, jako by on, Mussolini, patřil minulosti a pozbyl jakékoliv důležitosti. Mussoliniho srdce při tom oslovení trochu poskočilo. Přidá se nakonec Grandi na jeho stranu? Čekalo ho zklamání.

„Duce,“ zopakoval Grandi. „Zradil jste italský lid v den, kdy jste se spojil s tím Němcem – Adolfem Hitlerem.“

Mussolini otevřel ústa, aby hbitě odsekl, ale raději si to rozmyslel. Nechtěl, aby se tihle patolízalové a přeběhlíci radovali z toho, že takhle překvapivě a možná děsivě ztrácí nervy. Nechat je mluvit bylo lepší. Nechat je mluvit, dokud nebude připraven se s nimi vypořádat.

„Itálie nebyla na tuhle válku připravená,“ namítal Grandi. „A vy jste to věděl. Ale ve své arogantní ješitnosti, Duce, jste se spojil s Hitlerem proti tomu, co se stalo světovou koalicí, s Ruskem a Amerikou, jež se nyní připojily k Anglii. Tuhle koalici nelze porazit.“ Odmlčel se, jako by čekal, že vůdce něco řekne, ale Mussolini dál zůstával zticha, ačkoliv teď horečně přemýšlel. Co má Velká rada za lubem? Chtějí ho jen pokárat? Chtějí mu navrhnout, aby zrušil svazky s Hitlerem a uzavřel separátní mír s Angloameričany, přestože nebyli připravení jednat s Rusy, kteří byli minulé čtvrtstoletí jejich nepřáteli? Čekal, až Grandi vyjádří své stanovisko nebo návrh, nebo co to bylo.

Ale když Grandi znovu promluvil, naprosto Mussoliniho překvapil, protože místo sdělení přišla otázka.

„Duce,“ pronesl, „mohl byste Velké radě říct, jaké jsou nyní vaše vztahy s britským ministerským předsedou Churchillem?“

Ta otázka přišla zčistajasna a zastihla Duceho naprosto nepřipraveného. Na vteřinu nebo dvě nebyl schopný odpovědět. Děsivá bouře venku se znovu rozzuřila tak, že členové rady se po sobě úzkostlivě podívali, jako by na živelné zuřivosti téhle letní bouřky bylo něco strašidelného a mimo chápání člověka.

„Churchill!“ vydechl nakonec. „Co je s Churchillem? Nebyli jsme s Anglií tři roky ve válce? Churchill… je… náš nejhorší nepřítel.“

Grandi se na náhle bledého Duceho cynicky usmál, jako by ho těšilo, že ho konečně vytrhl z pro něj neobvyklého mlčení.

„Můj drahý Duce, myslíte si, že nevíme o vaší dlouhodobé korespondenci s tím Angličanem? Koneckonců, měli jsme naše lidi na italském velvyslanectví v Londýně, dokud nevypukla válka. A,“ významně ztišil hlas jako dramatický umělec, „víme, že pokračuje i nadále po tom, co byla vyhlášena válka mezi námi a Anglií. To nemůžete popřít, Duce.“ Nečekal, až Duce vybuchne a odmítne to. Místo toho rychle pokračoval. „My z Velké rady to bereme tak, že vám pan Churchill již učinil návrh, jak může Itálie odstoupit z této strašné války, aniž by se Führer rozhněval. Koneckonců, na italském území je celá německá armáda, desátá, a nemělo by nás překvapit, když toho Führer využije a bude nás vydírat, abychom s ním pokračovali ve válce proti západní alianci a Rusku, kdyby zjistil, že chceme uzavřít separátní mír.“

Mussolini horečně přemýšlel.

„Churchill… vydírání… separátní mír…“ koktal jako nějaký venkovský křupan, který se pokouší pochopit věci, jež jsou naprosto mimo jeho chápání.

Grandi pozvedl elegantní ruku s nalakovanými nehty, aby ho zastavil.

„Už nechceme ztrácet čas, Duce. Dovolte, abych předtím, než se vyjádříte vy, vám pověděl, jak se Velká rada rozhodla.“ Pohlédl na tváře ostatních členů, jako by potřeboval souhlas. Jeden po druhém přikývli, někteří horlivě, jako by je jejich rozhodnutí těšilo a rádi by ho potvrdili veřejně, jiní neochotně, s hlavami skloněnými a stále se strachem, nebo to tak alespoň vypadalo, z Duceho moci. Grandi netrpělivě zapraskal prsty, jako by spěchal, aby tu věc měl za sebou. Člen rady sedící vedle něj spěšně vytáhl z kufříku papír a podal ho vousatému předsedovi rady.

Protentokrát Grandi nepoužil brýle na čtení a Mussolini věděl, že to nebyla ješitnost, která ho k tomu vedla. Věděl, co ten dokument obsahuje, tudíž brýle nepotřeboval. Odkašlal si a začal: „Velká rada prohlašuje, že k dosažení jednoty italského lidu je nutné okamžitě navrátit všechny funkce koruně. Pro čest a bezpečnost země by nyní měl Jeho Veličenstvo král převzít velení všech ozbrojených sil.“ Odmlčel se. „To je vše, co potřebujete vědět,“ dodal drsně.

„Ale to znamená konec fašismu – našeho směru!“ opáčil vyděšeně Mussolini. „Nemůžete…“

„Existuje alternativa, která by vás a hnutí mohla zachránit,“ prohlásil vážně Grandi. Mussolini se chopil stébla.

„Co?“ zeptal se zoufale. „Řekněte mi to, prosím. Co můžu dělat? Udělám cokoliv…“

Svou zoufalou prosbu nikdy nedokončil. Když hrom udeřil přímo nad jejich hlavami, otřásl celým pokojem a zdálo se, že svíčky zhasnou, rozrazil majordomus dveře a vpadl do místnosti. Jeho piemontský klid byl ten tam. Na tváři se mu leskly dešťové kapky a měl ji zkroucenou strachem a vzrušením.

„Pánové… Pánové!“ vykřikl. „Právě jsme obdrželi zprávu.“ Ztěžka polkl a snažil se ovládat zrychlený dech.

„No tak, chlape,“ naléhal na něj rozzlobeně Grandi. „Jakou zprávu?“

„Němci, excelence… Skupina Němců je na cestě sem. Naši lidé je právě zahlédli.“

„Míří sem?“

„Myslíme si, že ano.“

Grandi horečně přemýšlel. Věděl, že Řím je plný špionů – dokonce i Rusové měli v hlavním městě své agenty, když teď Itálii okupoval nepřítel – a bylo potřeba tam naverbovat komunistické dělníky ze severu. Byla to pro Rusy ideální příležitost, jak přeměnit Itálii na komunistický stát. Ačkoliv technicky byli Němci spojenci, i oni měli agenty nasazené na Italy, kteří řídili stát. Možná tedeschi zjistili, co se děje, a pokoušejí se zachránit „Führerova přítele“? To netušil, ale nechtěl nic riskovat.

Tři agenti Ovra venku zpozorněli. Byli celí promoklí, dešťové kapky stékaly z jejich klobouků s širokými krempami. Docela zřetelně slyšeli zvuk těžkých nákladních vozů Wehrmachtu a nepotřebovali křišťálovou kouli, aby věděli, že Němci mají něco za lubem. Jejich velitel pohlédl na Duceho automobil. Dva bývalí policajti byli stále uvnitř – jasně viděl jejich obrysy ve světle přístrojové desky – ale nezdálo se, že by si všimli, že se něco děje. Možná poslouchali velitelství přes krátkovlnné rádio. Ať to bylo jakkoliv, malý muž z Ovra věděl, že to je jejich výhoda.

„Allors,“ vyštěkl, když si vše promyslel. Vytáhl pistoli a otřel hlaveň do suchého vnitřku rukávu. „Nejdřív se vypořádáme s nimi.“

Druzí dva nepotřebovali pobízet do přestřelky s tedeschi. Přikrčení a v pohotovosti spolu kráčeli silným deštěm, padajícím k zemi v šedých proudech. Botami čvachtali blátem. Zvuk německého nákladního vozu, jedoucího nízkou rychlostí po silnici, byl stále hlasitější. Tu a tam dokonce mezi okrasnými keři zahlédli zatemněné světlomety.

Dva policisté v autě se stále nehýbali. Proudící déšť pomáhal tlumit hluk, který postupující zabijáci dělali. Ten menší se zastavil a uvolnil pojistku pistole s dlouhou hlavní. Další dva udělali totéž. Už to nebude dlouho trvat a policisté je uslyší.

Promočené oblečení se jim lepilo na těla. Zabijáci byli už jen dvacet metrů daleko, když sebou jeden z policistů trhl.

„Ty svině nás slyšely,“ sykl naléhavě koutkem úst velitel. Zvedl pistoli a levou rukou podpíral dlouhou hlaveň.

„Hej,“ začal policista, „co to sak…“ Otázku nedokončil. Plesk! Jemné plácnutí. Policista vyjekl náhlou bolestí a padl na záda, rozbitá tvář mu klouzala na prsa jako roztavený červený pečetní vosk.

Muž vedle něj zareagoval na překvapivý útok pozoruhodně rychle. Neváhal. Otevřel dveře a vypadl na mokrou trávu, přitom z ramenního pouzdra vytáhl pistoli. V dalším okamžiku se přikrčil a skryt za podvozkem vozidla vyrazil k nejbližším keřům. Za běhu střílel.

Nachové záblesky proťaly temnotu. Malý muž z Ovra si všiml, že výstřely prchajícího policisty nejsou přesné, ale zastavily jejich postup a on si nemohl dovolit nechat ho uprchnout a spustit poplach. Zastavil se, ovládl svůj dech, jak nejlépe dovedl, a opřel si pistoli o levé předloktí. Vypálil.

Prchající policista klopýtl, sebral se a vrávoral dál. Za chvilku zmizí v mokrých keřích. Najednou však byl jeho štěstí konec. Malý muž znovu vypálil. Kulka narazila do policistova kříže, až zařval bolestí a padal obličejem napřed. Byl mrtvý dřív, než dopadl na trávu.

Dva metry odtud se v křoví krčil vysoký muž. Překonal nutkání vylézt z úkrytu a pomoci policistovi. Instinktivně věděl, že to nebude k ničemu. Ten policista byl už pravděpodobně mrtvý nebo umíral. Takže zůstal tam, kde byl, ani se neodvažoval dýchat a sledoval konec tohoto divokého dramatu, které by mohlo změnit směr zbytku druhé světové války.

Německé nákladní vozidlo se přibližovalo, a tak Italové jednali rychle. Duceho spěšně vystrčili ven, přes hlavu mu přehodili deku, aby ho podle Grandiho chránili před bouří – ve skutečnosti to bylo tak, že nikdo neměl poznat jeho uniformu s černou čepicí polního maršála. Zničehonic se přikolébala potlučená vojenská sanitka. Armádní poddůstojník rozrazil zadní dveře. Mussolini ucukl. Vnitřek vypadal jako topeniště. Páchl desinfekcí a výkaly raněných, které dříve přepravovala.

„Bože na nebi, to ne!“

Poddůstojník ho jemně za loket táhl kupředu.

„Rozkazy, signore,“ řekl s lehkým jižanským přízvukem, „rozkazy.“ Mussolini klopýtal dovnitř. Další těžce ozbrojení vojáci se okamžitě nacpali za ním. Duce zasténal a pozorovatel v křoví sledoval absurdní výjev vůdcova pádu. Zůstane v jeho vzpomínkách až do stáří, dlouho poté, co nadobro opustí Itálii. Mussolini s čepicí nakřivo vyděšeně hledí na tu spoustu ozbrojených mužů, tísnících se za ním. V dalším okamžiku zaskřípalo skoro u nich německé nákladní auto a poddůstojníci chraplavě vykřikovali vzteklé příkazy svým vlastním nevrlým jazykem. Ambulance zmizela v bouři.

Pozorovatel zaváhal. Pak si pomyslel, že tedeschi, s jejich obvyklou důkladností, brzy prohledají celou oblast. Bude lepší, když ho nenajdou. Znovu si přitáhl límec ke krku a kapky deště mu stékaly po tváři jako hořké slzy. Odkulhal do tmy. Bylo po všem…

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

ÚVOD

PRVNÍ ČÁST

Kapitola 1

Kapitola 2

DRUHÁ ČÁST

TŘETÍ ČÁST

ČTVRTÁ ČÁST