.

Copyright © Éditions Albin Michel, Paris, 2014

Translation © Jitka Řihánková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7217-996-1

ISBN mobi 978-80-7462-337-0

Patricii Connellyové

.

„Happy Monday!“ vykřikne Heather a hodí kabelku na židli.

„Happy Monday!“ odpoví tři dívky sedící u láhve chardonnay ve Viand Café na Madisonu.

Jessica, Astrid a Rosie se podívají na Heather, která si oběma rukama povytáhne punčocháče a pak se také posadí. Je pondělí. Setkávají se každé pondělí kolem sedmé hodiny. Tato setkání vymyslela Heather. Prohlásila, že svět je jako džungle, ve spojenectví je síla, spojme se, abychom mohly čelit džungli, hasta siempre, Comandante!

Heather je Irka. Rozhodla se, že bude žít v Chile. Trénuje španělské „r“ a vlnění boky, ale na takové cvičení je příliš ztuhlá a mohutná. Je ředitelkou reklamního oddělení u známého poskytovatele internetového připojení, bere podílovou mzdu a každý měsíc si ukládá milionářské prémie.

„Co je, holky?“ prohodí a načechrá si řídké blonďaté vlasy. „Vypadáte jako vdovy po pohřbu!“

„Nejdřív bychom musely mít chlapa, abychom mohly být vdovy,“ brblá Rosie. „Už dva roky nic nebylo! Prodám svoje panenství na eBay.“

Rosie je z těch čtyř nejstarší. V pětatřiceti letech se vzdala naděje, že udělá kariéru, pracuje v Gapu a doufá, že ji nepropustí. Dvakrát se vdala, dvakrát rozvedla a má dvě dcery, kolem nichž pořád skáče. Neumí říct ne. Je to můj problém, dělají si se mnou, co chtějí. Trochu nevýrazný, ale přesto hezký obličej posmutní. Rezignovaně rozjímá o svém životním fiasku a sbírá adresy, kde dělají lifting na úvěr.

„Šla jsem spát ve tři ráno,“ zívne Jessica.

„Já chodím spát tak pozdě a vstávám tak brzo, že se potkávám na schodech!“ zasměje se Heather. „Musím před odjezdem zařídit tolik věcí! Bylas včera večer s Davidem?“

„Byli jsme v Gansevoortu,“ řekne Jessica. „Rozjel se…“

David a Jessica. Poznali se na univerzitě v Princetonu. Tehdy byli nedbale elegantní a šarmantní. Teď je David ve dvaceti osmi letech alkoholik a často má poruchy erekce. Jessica kouří trávu, aby zapomněla, že jejich vztah je jako loď, která ze všech stran nabírá vodu.

„Colu nebo whisky s colou?“ zeptá se Astrid.

Astrid má kouzlo a smyslnost jako černá Bardotová. Vypadá jako gazela, která utekla ze sultánova dvora. Dlouhé nohy, útlý pas a plné rty. Dlouhé vlasy, které si každé ráno žehlí, má spletené do vysokého drdolu. Ofinu zastřiženou nad očima má schovanou pod širokou černou čelenkou a dva dolíčky ve tvářích jí dodávají neustále radostný vzhled. Za chováním unylé laně se skrývá železná pěst a tvrdě si buduje kariéru. Jediná slabost: zamilovává se do špatných kluků. „Milí“ muži ji unavují. S milým mužem nezažiju chvění, neužiju si v posteli.

„Pronajímám na půl roku byt, nevíte o někom, kdo by měl zájem?“ pronese Heather.

„Ty se opravdu odstěhuješ do Chile?“ ptá se Jessica, která nechápe, jak někdo může žít jinde než v New Yorku.

„V té zemi je zlatá horečka. Zasadíš šroub a vyroste továrna! Mohla bych prodávat párky, zahradní hadice, světla, trička nebo porcelán. Cokoliv. Je mi třicet dva. Dávám si půl roku na to, abych uspěla. Je 26. března, jestli do 26. září nebudu mít první tučný šek, vrátím se.“

„Vykašleš se na práci tady? Ty si teda fandíš!“ vykřikne Rosie.

„Kdo nic nezkusí, nic nemá! Takže…,“ vrátí se

Heather ke svému inzerátu, „ložnice, obývák, vrátný, bazén v domě, tělocvična, na střeše běžecká dráha, metro přímo pod domem, to celé dva bloky od Wall Street, čtyři tisíce čtyři sta dolarů za měsíc.“

„To je teda kšeft!“ ucedí Rosie, která počítá každý cent.

„Můžu jít s cenou na čtyři tisíce, kdyby to byl nějaký váš známý…“

„Přestaň, nebo ti vyškrábu oči,“ vyhrožuje Rosie.

„Oukej, oukej!“ vzdychne Heather. „Hortense nepřijde?“

„Znáš ji, dává si na čas. Chce být středem pozornosti.“

„Je tak šik!“ povzdychne si Heather a rychle se narovná.

„Kulatá záda holce nesluší,“ prohlásila kdysi Hortense, když se na ni podívala.

„Na té holce je všechno pěkné,“ řekne Rosie, „pleť, oči, vlasy, zuby, mozek… Myslíš, že ve Francii jsou všechny takové?“

„Dokonce i její kluk je dokonalý!“ vzdychne Jessica.

„Uklidni se, holka,“ řekne Heather. „V životě není jen sex! Myslím, že se přeceňuje. Chcete slyšet můj názor?“

„Ne,“ vykřiknou jednohlasně všechny tři.

Názory Heather fungují dobře na obchodní strategie, hodnocení, porady, ale ne na kluky. S kluky jí to až žalostně nejde. Na závěr rande naslepo zaplatí účet a naposledy dokonce musela chlapa odvézt domů taxíkem poté, co jí vyzvracel bloody mary do klína.

„Gary… Toho bych si ochutnala,“ sní nahlas Jessica a myslí na Davida, který se každý večer před spaním utápí v alkoholu.

„Na to zapomeň, je do ní blázen,“ zatřese Astrid velkými kruhy v uších, až se dotknou límce bundy z umělé kožešiny.

„To je z nové kolekce J. Crew?“ ohmatá její bundu Rosie.

J. Crew rychle stoupá a ohrožuje největší módní značky. Má tři sta butiků, nenapodobitelný styl, o jejich zboží se všichni rvou. Jejich stylistka, Jenna Lyonsová, proměnila kdysi tradiční a umírněnou firmu v módní ikonu. Obléká se u nich Michelle Obamová. Anna Wintourová tvrdí, že žádná žena oblečená do značky J. Crew nemůže být ošklivá. Je velkou ctí pro ně pracovat. Je to ozdoba každého životopisu.

„Ale ne! Nevzpomínáš si? Navrhla ji Hortense. Je to prototyp. Tu bundu miluju. Pořád ji nosím.“

„Má vážně talent!“ řekne Jessica. „Strašně ráda jsem s ní pracovala. Byla plná nápadů.“

Dívky se seznámily v Gapu. Pracovaly na stejném patře, potkávaly se v bufetu, kam se chodily mezi čtvrt a tři čtvrtě na jednu najíst. Heather a Rosie pracovaly v reklamním oddělení, Astrid v obchodním, Jessica a Hortense v návrhářské dílně. Většinou se špičkovaly, ale když se cítily v ohrožení, dokázaly se semknout. Hortense kreslila modely, které pak Jessica vytvářela. „Až navrhnu svou první kolekci, budeš vedoucí dílny,“ slíbila jí. „Můžeš být dokonce mou modelkou. Seš si jistá, že se tvoje babička nejmenuje Lauren Bacallová?“

„Od té doby, co odešla, je na nás Frank protivný,“ říká Rosie. „Pořád nám nadává. Dokola opakuje, že nemáme žádný nápad…“

„Však ty ho umíš poslat někam,“ opáčí Jessica.

„Jasně,“ odpoví Rosie a okusuje okraj skleničky. „Když otevřu hubu, řekne mi, abych vypadla, že venku čekají na moje místo davy, že krize nekončí a dostává každý den spoustu žádostí o místo, blablabla.“

„Mělas s námi odejít do J. Crew,“ řekne Astrid. „Stačilo jen zariskovat… Udělaly jsme s Jessicou dobře.“

„Ty nemusíš živit dvě děti!“

„Tak budou držet dietu!“ rozesměje se Astrid.

„Mluvím snad já o tvých chlapech, kteří vždycky skončí v kriminále a chtějí po tobě, abys za ně zaplatila kauci?“ vybuchne dotčeně Rosie.

Ví, že Astrid má pravdu. Neuměla říct Frankovi ne, když ji prosil, aby zůstala. A ani jí nepřidal.

„Přestaňte holky! Vidíme se jednou za týden, přece se nebudeme hádat!“ okřikne je Heather.

Ve stejné chvíli se ve dveřích kavárny objeví Hortense. Má toto místo ráda. Vypadá jako jedno z těch míst ze starých filmů. Jackie Kennedyová tam bývala stálým hostem. Sedávala na baru s časopisem, černými brýlemi a objednávala si chicken salad sandwich, so chic!

„Ahoj, holky! Jak se máte?“

„Bavily jsme se o tobě,“ řekne Heather. „Neznáš někoho, kdo hledá byt…“

„Doufám, že v dobrém!“ přeruší ji Hortense a rozváže si širokou šálu.

Posadí se. Pohodlně se uvelebí na židli. Dělá, že čte jídelní lístek, a po očku je pozoruje. Proč se s nimi vídám? Protože je mám ráda. A… abych se dozvěděla nové drby, něco o nových trendech, může mi to posloužit, až si otevřu svůj podnik, protože jsou to vynikající odbornice. Vím, co u mě každá z nich bude dělat. Už teď mají své kanceláře se jmenovkami.

„Máte se fajn?“ zeptá se naléhavě.

„Řekni,“ začne zase Heather, „nevěděla bys o někom do mého bytu…“

„Čeká mě něco velkého. Cítím to… je to ve vzduchu. Budete čumět! A taky vás budu potřebovat.“

„Jako za starých dobrých časů u starého dobrého Franka,“ usměje se Rosie.

Frank se naparoval v čele své dívčí skupiny, chlubil se, že je otevřený, tolerantní a že něco dělá pro postavení žen. Je tu Francouzka, Irka, černoška z Bronxu, svobodná matka, dívka z dobré rodiny, nemůžete mi nic vyčítat. A všechny jsou poslušné! Co si přát víc?

„Zvýšení platu,“ brblala potichu Astrid.

„Míň plácání po zadku,“ šeptala Jessica.

„Povýšení,“ vykřikla Heather a plácla se oběma rukama do stehen.

Rosie žvýkala svou věčnou žvýkačku.

„Frank má kvůli tobě příšernou náladu,“ řekla Rosie Hortense. „Ještě nestrávil tvůj odchod.“

„Měl mi svěřit větší zodpovědnost.“

„Volal ti?“

„Volá mi pořád. Je dotěrný.“

„Chce, aby ses vrátila?“

„Nabízí mi tučný plat.“

„Nechce se ti?“

„Nač bych se tam dřela? Zrovna mám geniální nápad…“

„A ustojíš to finančně?“

„Mám úspory…“

Měla jsem úspory, pomyslí si Hortense. Dnes si dá jen kávu. Vlastně se živí jen kávou. A tuhami z tužek. Všechny tužky má okousané.

„Ale přece jen…,“ opáčí Rosie a nedokončí větu. Byla by také ráda, kdyby ji prosili.

„Proč bych měla kývnout na průměrnou věc, když brzo budu moct kývnout na úžasnou věc?“ prohlásí Hortense a úplně ji vlastní věta okouzlí.

To musím používat, řekne si, zní to dobře. Jsem skvělá!

„Pojedeš s námi v neděli do Brooklynu? Je tam food fair, projdeme pivní bary, butiky s oblečením…“

Brooklyn je nová módní čtvrť. Manhattan je už moc drahý. Kolem Bedfordu se usadili začínající stylisté, malíři, hudebníci, spisovatelé a fotografové. Bydlet na Manhattanu už není v módě, je to buržoazní přežitek, prohlašují mladí, kteří jsou příliš chudí na to, aby si tam mohli dovolit bydlet, ale až vydělají první dolary, stejně se tam vrací.

„Jedete autem?“ zeptá se Hortense.

„S Rosie. O víkendu nemá holky.“

„Ona bude řídit?“

„Proč?“

„Nechci skončit jako steak.“

Holky se rozesmějí.

Rosie si udělala řidičák na sanitce. Za studií byla na praxi jako zdravotní sestra a pak se vrhla na módu.

„Můžete tam jet metrem,“ protestuje Rosie dotčeně.

„Zamlouvám si místo vzadu,“ zvedne Jessica prst.

Přijde k nim číšník a odříká denní nabídku. Hortense si objedná kávu a vysvětlí, že zrovna jde ze schůzky s jedním chlapíkem, který ji pozval na bliny s lososem, takže nemá hlad. Pak, aby odvedla pozornost, se zeptá na Frankova zástupce Scotta, který byl s nimi kdysi v partě. Holky ho trpěly, mohl kdykoliv přijít k šéfovi, a navíc platil útratu.

„Pořád je svobodný,“ říká Astrid. „Minulý týden jsem ho viděla v klubu Baron. Nikoho nemá a sotva se vleče. Vzhledem k tomu, jak vypadá, moc šancí nemá.“

„Máš pravdu,“ vybuchne smíchy Hortense. „Je to typ chlapa, z kterého se na potkání sypou lupy…“

„Všichni nemůžou chodit s Garym Wardem!“ zabručí Rosie, kterou Scott pozval na pozítří do Pick Up Baru na večeři.

Když Hortense uslyší jméno Gary, tajemně se usměje. Včera večer spolu leželi ve velké posteli, položil jí loket na krk a chladně zašeptal: teď se ani nehni, nemluv, poslouchej mě, nechci nic slyšet… a bez jediného polibku nebo pohlazení se jí zmocnil, zasténala, přestal, zašeptal: řekl jsem žádný hluk a otočil se k ní zády. Bylo to vzrušující.

„Hej! Vrať se zpátky!“ vykřikne Heather. „No teda, stačí vyslovit jeho jméno a jsi mimo!“

„To nemůžete pochopit,“ odpoví Hortense a zamračí se na ně.

„Dobře, tak pojedeme do Brooklynu nebo ne?“ začne zase Astrid.

„Zavolám ti. Nespěchá to, je teprve pondělí.“

Číšník přinese objednané jídlo a ony se dál baví o novinkách. O podkladovém krému, který nevysušuje pleť, o butiku, kde se dají koupit TY úzké kalhoty, o tom, co řekla Laura Denhamová na Glamour’s Women of the Year Awards, co měla na sobě Jenna Lyonsová, o hedvábných kalhotách s potiskem, pánské košili, jaký měla šmrnc!

Jednou budu jako ony, přísahá Hortense, nebo spíš I’ll crush them.[1]

Přesně tohle přání formuluje, soustředí se, pokrčí nos a vzpomene si, jak se v noci ve velké posteli třásla. Odpočívala a hlídala Garyho dech, on ji kousl do ramene.

„Moje šéfová z J. Crew by se s tebou ráda setkala…,“ řekne Jessica.

„Ať mi zavolá,“ odpoví Hortense a mrkne na přinesená jídla.

Mám hlad! Ulomila bych si kousek chleba, ale to bych musela přiznat, že jsem si historku o blinách a lososovi vymyslela.

„Podle mě si chce udělat reklamu na tvém blogu. Zaujalo ji, kolik lidí ho sleduje.“

„Všichni mě chtějí sponzorovat nebo mi koupit nějaký prostor, ale já odmítám. Chci zůstat věrohodná. Nikomu nepatřit a říkat, co si myslím.“

„Ano, ale s takovou si nevyděláš ani cent.“

„Získám si respekt.“

„Respektu se nenajíš!“

„Já ano. A až vytvořím svou vlastní kolekci, všichni mě budou sledovat a dostanu se rovnou na první místo. Přemýšlej trochu!“

„Hortense má pravdu,“ prohlásí Heather. „Snaží se udělat si jméno a to má cenu zlata.“

„A ještě někdo tady zbohatne, moje mladší sestra,“ oznámí Astrid. „V metru si jí všiml jeden fotograf, nafotil ji a bingo! Příští měsíc podepíše svou první smlouvu u IMG. Bude jí šestnáct.“

Holky sklopí oči. Naráz si připadají staré.

„Šestnáct…,“ vzdychne Rosie. „Moje šestiletá dcera si lakuje nehty a krade mi rtěnku.“

„Šestnáct,“ pokračuje Astrid, „má metr osmdesát dva, padesát osm kilo, husté hnědé vlasy, malý rovný nos, dětská ústa, úžasnou pleť, velké modré oči…“

„Modré oči!“ narovnají se holky.

„Moje matka ji měla s jedním Lotyšem, který jí opravoval klimatizaci. Byl to její první nezávislý počin, koupila si klimatizaci za vlastní peníze. Společně to oslavili a za devět měsíců… Moje matka je proti antikoncepci. Ne z náboženských důvodů, ale protože odmítá žít pod diktátem chemických výrobků. Říká, že po letech otroctví to stačí!“

„A jak se ten zázrak jmenuje?“ zeptá se Jessica.

„Antoinette. Moje matka rodí jenom královny.“

„Proč jsi nám ji nikdy nepředstavila?“

„Jste moc staré. Říká mi babičko, a to jsem jen o deset let starší než ona. A navíc je moc hezká. Vedle ní vypadám jako špinavá.“

„Přestaň! Seš skvělá!“ protestuje Rosie.

„Počkejte, až ji uvidíte. To je vážně bomba! Ten chlap se před ní plazil v přeplněném metru, jen aby jí mohl líbat nohy! Ona na něho úplně kašlala. Četla si Schopenhauera. Běžel za ní až k domu. Když jí vysvětlil, že za peníze, které vydělá, by se mohla zapsat na nejlepší univerzity, souhlasila, že ho vyslechne. Je to čistokrevná intelektuálka. Nezajímá ji, jak vypadá.“

„Ta má ale kliku!“ zakvílí Jessica.

„Výsledek jednání: za půl roku bude na obálce Vanity Fair. Všichni ji chtějí.“

„Upozorňuju tě, že já ji vidět nechci,“ vyjekne Rosie.

„To bude těžké: její plakáty budou viset všude!“

„D, c, d, c, f, e, d, c, h, h, a…,“ prozpěvuje si profesor a brnká při tom na piano. „D, c, f, e, d, c, h, h, a… h. Co se stalo během těch osmi taktů?“

Studenti ve velké posluchárně mlčí. Opatrně čekají na profesorovu odpověď.

„Co nám pomůže pochopit hudební větu?“ zvýší Pinkerton hlas.

Jeden student se odváží říct „rytmus“, další „opakování“. Profesor netrpělivě naléhá a ještě? A ještě?

„Vztahy mezi tónikou a dominantou?“ navrhne Gary.

„A co ještě?“ ptá se nervózně profesor ještě hlasitěji.

Přeruší ho pípnutí telefonu. Gary sebou trhne. Je to jeho mobil. Je přísně zakázáno mít zapnutý telefon. Profesor vás za to může vyloučit z hodiny. Před vstupem do každé místnosti je velkými tučnými podtrženými písmeny napsáno ZÁKAZ POUŽÍVÁNÍ MOBILNÍCH TELEFONŮ.

Nenápadně ho vytáhne, aby ho vypnul, a stihne si ještě přečíst „Hate you!“[2] Je to zpráva od Hortense. Zase se dnes ráno pohádali. A včera večer, včera ráno, předevčírem večer…

Ve dne spolu bojují, v noci je spaluje vášeň. Oheň, led, oheň, led, STOP!

Soused se k němu nakloní a čte mu přes rameno.

„Tohle znamená ,miluju tě‘, kámo.“

Gary pokrčí rameny a schová telefon do kapsy.

Celá posluchárna se na něj vyčítavě podívá. Gary skloní hlavu.

„Nějaký problém?“ zeptá se Pinkerton. „To musí být určitě důležitější než moje přednáška.“

„Promiňte, zapomněl jsem ho vypnout.“

„To bychom mohli říct všichni…“

Pinkerton se zašklebí, chce ještě něco dodat, našpulí ústa, už už se chystá pronést obávaný verdikt, Gary zadrží dech, ale Pinkerton řekne:

„Mám dojem, že jste si ještě nevybral partnera na vystoupení, které bude koncem měsíce. A je druhého dubna. Už byste měli zkoušet. Potřebuju pátou dvojici a to jste vy.“

„No…,“ zabručí Gary.

„Co je to za odpověď! To jste na tom bledě, Gary. Jestli je něco, co hudba vyžaduje, pak je to absolutní soustředěnost. Připadáte mi trochu roztržitý.“

Mávne rukou a vzdychne. Vypadá zdrceně a dlouhé bílé chlupy, které mu vyrůstají z velkých uší, mu dodávají patetického vzezření. Je to úplná houština rozježených tenkých vlásků. Proč si je neoholí?, říká si Gary. Profesor s tak chlupatýma ušima nevypadá moc seriózně.

„Nezapomeňte se zapsat. Jestli jste toho ještě schopný…“

„Vím, koho chci za partnera, jen jsem to zapomněl napsat na seznam.“

„Aha… A můžeme znát jméno toho šťastlivce?“

Studenti musí vytvořit dvojici ve složení piano a housle, nastudovat sonátu a předvést ji před celou školou v pondělí třicátého dubna v devatenáct hodin ve velkém koncertním sále. Je to nejvýznamnější událost celého roku, na niž jsou zváni profesionálové i agenti. Být vyzván Pinkertonem k účasti znamená velké ocenění, ale pak musí člověk zazářit a bez mrknutí oka na sebe upozornit profesionály.

„Samozřejmě pokud myslíte, že je to zajímavé,“ dodá upjatě profesor.

„Dobře…,“ řekne Gary.

Po pravdě, nemyslel na to. Má plnou hlavu Hortensina rámusu. Jejího křiku, výčitek, předmětů, které shazuje na zem, kde jsi, kde? Na co myslíš? Vykládám ti o něčem pro mě sakra důležitém, a ty neodpovídáš! Víš, co jsi, Gary Warde? Sobec. Hnusný sobec. Už toho mám dost, dost… Slova se rozléhají, sílí, tvoří ostré akordy, blázní. Je ve víru hlasitých slov, která mu Hortense řve do uší. Má pocit, že je mimo realitu, že je jako cáry papíru. Hlavu má plnou i prázdnou zároveň. Hortense vytváří hluk, ale nedává to žádný smysl.

Těká očima po sále. Někoho musí teď hned najít. Pinkerton nesmí poznat, že má zmatek v hlavě. To by bylo velice špatné pro závěrečné hodnocení.

Na konci jedné řady vlevo si všimne Calypso Muñezové. Mockrát ji viděl v Café Sabarsky. Umývá a utírá šálky a skleničky za barem. Krájí dorty. Doplňuje cukřenky. Nalévá smetanu do bílých misek. Prostírá pod talíře ubrousky z krajkového papíru. Každý pohyb jejích rukou, prstů, zápěstí je úzkostlivě, pečlivě a soustředěně přesný, jako by chtěla vytvořit dokonalou chvíli. Jako by každý pohyb byl uměleckým dílem. Když ji pozoruje, nikdy se nenudí… a slyší noty. Minulý čtvrtek vstal, šel k ní, ukázal jí svůj zápisník, „myslím, že ti dlužím za autorská práva“. Usmála se na něj skoro mateřsky, jako by říkala, to je dobře, pokračuj. V tom úsměvu nebylo nic koketního, jen hluboké uspokojení.

Zdá se mu to, nebo je ta dívka jiná než ostatní? Mírná, jako by se jí ten zmatek okolo netýkal. Má v sobě jakousi důstojnost, jíž se ostatní vysmívají. On ne. Pokaždé, když se k ní blíží, musí se ovládnout, aby ji rukama nechránil.

Pohledem spočine na její šíji, na tenkém černém culíku, který se vlní na hnědém roláku a odhaluje dlouhé průsvitné uši mezi chvějícími se jemnými vlasy.

„Gary Warde? Jste tady ještě?“ ptá se Pinkerton.

Calypso uslyšela Garyho jméno a otočila se. Sotva zachytil její pohled, zčervenala a sklopila zrak. Zaplavil ho vnitřní klid, řekl:

„Calypso Muñezová.“

Sálem se rozlehne udivené šeptání. V řadách je slyšet ach!, šíří se nahoru po stupínkách, dosahuje až ke stropu. Šeptání zní jako zmačkaný papír. Gary Ward a Calypso Muñezová. To není možné! Tak půvabný muž a dívka s obličejem rejska!

Gary to sebejistě zopakuje:

„Calypso Muñezová.“

Profesor se na Calypso tázavě podívá. Ta kývne na znamení souhlasu hlavou.

„Dobře,“ řekne pan Pinkerton. „Gary Ward a Calypso Muñezová. Poznačte si, že musíte být připravení na třicátého dubna. Máte méně než měsíc na zkoušení.“

„To je zvláštní holka,“ zašeptá vedle něj Mark, „královna smyčce, Minnie Mouse v životě! I když… Minnie Mouse může být někdy sexy!“

„Už jsi ji slyšel hrát?“ zeptá se Gary.

„Ano. Není to špatné.“

„Není to špatné? Nech si pročistit uši, kamaráde!“

„Kdyby měla masku… byla by slyšet jen hudba. Bylo by to tajemné, romantické.“

„Ty mě štveš.“

„No tak! Nebuď pokrytec.“

„Inspiruje mě.“

„Tak si dej bacha! Víš, co se říká v naší zemi: ‚Žil jednou jeden velice škaredý muž. Vzal si velice škaredou ženu. Měli dítě, museli se ho zbavit!‘ Ty nejsi škaredý, ale teď riskuješ, zahráváš si s ohněm…“

Mark se mu posmívá. Gary si říká, jak se může kamarádit s takovým sprosťákem.

„V tvojí zemi žijí barbaři.“

„Možná… ale zase dala celému světu geniální lidi! Budu jmenovat jen Lang Langa, abych tě umlčel.“

„Oukej, Mark-Marku!“

Gary si dá nohu přes nohu a znovu upadne do snění. Vybere Beethovenovu Sonátu pro klavír a housle č. 5 f dur, Jarní. Samozřejmě pokud bude Calypso Muñezová souhlasit. Slyší první houslovou větu, klavír ji nejprve tlumeně doprovází, pak zesílí a zmocní se melodie, zatímco housle šeptají… raz, dva, tři, čtyři, oba nástroje se setkají, objímají se, bojují spolu, klavír se vzteká, housle zesílí a dožadují se uklidnění… a znovu se vrátí virtuózní houslový part, až ho vystřídá nejprve zběsilý a pak mírný klavír. Na zkoušky budou mít necelý měsíc. Stráví ho ve škole zavřený v místnosti s klavírem a s Calypso.

Hortense se bude zlobit.

Hortense bude rozbíjet skleničky, lampy, slovníky.

Gary bude mít v hlavě zmatek.

Hortense práskne dveřmi a půjde nahoru k Eleně. Utíká k ní čím dál častěji.

Gary nervózně poklepe prstem na pultík.

Nevím, co se to děje, jsou mezi námi trhliny, jako bychom chodili po pavoučí síti.

„Žít s Hortense je vyčerpávající!“ vzdychne.

„Měl sis vybrat nějaké škaredé trdlo, které by tě obdivovalo. Taková by ti dala pokoj! Musím ti říct: nemůžeš rozvinout své ambice. Ta holka… překoná všechno.“

Gary neodpoví. Ví, že si z něj Mark dělá legraci, ale ví také, že ho Hortense fascinuje. Hortense fascinuje všechny.

Pinkerton pokračuje v přednášce.

„Vzpomínáte si na přednášku Nadii Boulangerové na téma kompozice? Když říkala, že je třeba slyšet, dívat se, poslouchat a vidět? Ale pozor! Můžeme poslouchat, a neslyšet nic, vidět, a na nic se nedívat, dívat se, a nic nevidět. Soustřeďte se tedy a věnujte veškerou vaši pozornost tomu, co děláte.“

V sále se ozve uctivý šepot. Pinkerton chvíli počká, až budou dávat pozor, a namíří prst k nebi.

„Když skládáte, buďte přirození, svobodní. Nesnažte se ze sebe dělat někoho jiného. Riskujte, že se zmýlíte, než najdete, co chcete říct právě VY. Tedy pokud máte co říct… Hledejte. Hledejte, co nečekáte. Jednou se Nadia Boulangerová zeptala Stravinského, zda by dokázal složit dílo vyloženě pro peníze, a on jí odpověděl: nemůžu, nic mě nenapadá.

Profesor zopakuje větu, jako by ji přežvykoval, nic mě nenapadá.

Garymu se znovu vybaví Hortense. „Chápeš, že musím po něčem toužit? Když netoužím, nemůžu nic dělat, nic mě nenapadá.“ Od chvíle, kdy odešla z Gapu, doma kreslí, čte noviny, časopisy, stříhá je, vymýšlí styl na téma „První rande“ nebo „Nenápadně vytvořit závislost“ nebo „Ponížit tu potvoru, která se vydává za vaši kamarádku“. Vymýšlí tři pravidla, jak zkombinovat různé vzory, pak s prásknutím dveří hlučně odejde. Odchází „nakrmit“ svůj blog, jako by neodkladně krmila hladového. Na ulici fotí detaily, které vystaví a komentuje na svém blogu Hortensecortes.com. Kreslí postavy, trendy, prosazuje, co je „správně“ a „špatně“. Správně: parka na krátkých mušelínových šatech. Špatně: kožená bunda s motorkářskými botami. Správně: velké pánské hodinky čouhající z rukávu a nic jiného. Špatně: perlový náhrdelník s velkými náušnicemi a prsteny na každém prstu. Hortense fotí podivně oblečené dívky, umístí je na svůj blog, přeškrtne je velkým černým křížkem a změní směšný vzhled, oblečení i střih vlasů focených dívek. Rozostří jim obličeje, aby její oběti nikdo nepoznal. Tato rubrika má šílený úspěch. Otiskují ji v sobotních New York Times. Všechny holky si strašně přejí, aby se tam našly přeškrtnuté černým křížkem a pak proměněné Hortensiným kouzlem.

„Neexistují škaredé ženy, jsou jen líné ženy,“ [3] tvrdí Hortense. „Pracujte, vymýšlejte, buďte k sobě nemilosrdné.“

Spojila se s jednou vizážistkou od Bergdorfa Goodmana a rozdává rady, doporučuje tužky, pudr, podkladový krém, vysmívá se laku na nehty. Je jako nějaká kněžka, která pronáší soudy, na něž netrpělivě čekají její fanoušci, které s chutí ztrhá. Vysmívá se jim, ponižuje je, kritizuje je. Sledovanost jejího blogu neustále stoupá. „Vidíš? Laskavost se nevyplácí,“ tvrdí Garymu, když se pokouší zkrotit její povahu. Považuje za věc cti odmítat reklamu, chce zůstat svobodná.

Tou-žit.

Chodí na bleší trh do Brooklynu, na Columbii nebo na Broadway. Nosí odtud hadry, které promění v dokonalé oblečení a fotí je.

Chodí po Downtownu, krade nápady v Opening Ceremony na Howard Street, bloumá po čínské čtvrti, nakupuje kousky látek, které spojuje, špendlí, stříhá. Utíká k Eleně Karchové s ústy plnými špendlíků. Ukazuje jí své výtvory. Když čeká na verdikt, tahá se za pramen vlasů. Přešlapuje. Utíká zpátky dolů, všechno předělá, povytáhne sklad, zmenší boky, znovu vyběhne po schodech, netrpělivě čeká na záblesk v očích své mentorky, vrátí se a vztekle dupe do podlahy. Zahodí tužky, vyplivne špendlíky, rukou shodí nůžky, ústřižky látek a zařve, NEDOKÁŽU TO, NIKDY TO NEDOKÁŽU, A ČAS LETÍ A JÁ JSEM TAK BEZVÝZNAMNÁ.

Vytáhne modrou pudřenku, napudruje si nos, pozoruje se v zrcátku, usměje se.

A pak hned napíše na svůj blog MŮJ JEDINÝ TALISMAN: MODRÁ PUDŘENKA SHISHEIDO. ONA JEDINÁ MĚ DOKÁŽE POTĚŠIT V MÉM TRÁPENÍ. DÍKY NÍ JSEM HEZKÁ. NEMŮŽU BEZ NÍ ŽÍT. VY TAKÉ NE.

A prodej malé modré pudřenky u Sakse, v Bloomingdale’s nebo Barneys raketově vzroste.

Stává se jí, že se na svůj blog zlobí.

Už nepíše, už nefotí, už nekreslí. Nečmárá žádnou postavu. Směšně oblečené holky marně čekají na rohu ulice, až je Hortense opraví. Věrní čtenáři protestují, žádají, vraťte se, prosím, vraťte se.

Pořád trucuje.

Zapřísahají ji na Twitteru, aby se vrátila. Pořád trucuje.

Trucování je její osudová zbraň.

Včera…

Bylo prvního dubna. A probouzelo se jaro. Gary zrovna hrál Chopinovu etudu. Tak se soustředil, že vnímal jen noty. Necítil ani prsty, ani ruce, ani nohy. Jako by hrál někdo jiný. Nějaký soused zdola.

Uslyšel hrozný rámus, zvedl hlavu. Zachytil rozčilený monolog. Hrál dál. Zrovna se mu podařilo zahrát dokonalý akord, když mu na hlavě přistála brokolice. Plesk! Roztříštila se a on sletěl na zem.

„Proč?“ zeptal se a snažil se ovládnout řeč i vzrůstající vztek.

„Její barva mě inspirovala… a protože jsi mě ignoroval, použila jsem ji jako posla.“

Pokrčil rameny a pokoušel se znovu se soustředit.

„Na co myslíš?“

„Na tebe ne,“ ucedil.

„Trpím jako zvíře a tobě je to jedno!“

„Hortense, prosím tě… Musím pracovat.“

„Řekni mi něco.“

„Zase se budeme hádat. Nemáš už toho dost?“

Dívala se na něj, jako by váhala, jestli ho má provokovat, nebo se vzdát. Na chvíli se zarazila a pak vyvěsila bílou vlajku.

„Mohli bychom jít na procházku?“

„Procházka“ znamenala v Hortensině řeči hledat nějaký nápad, barvu, postavu, cokoliv, co by ji inspirovalo.

„Užírám se, usychám, nenávidím se. Už toho mám plné zuby! Pojďme se projít, Gary, prosím.“

Viděl v jejích očích takovou prosbu, že podlehl. I když podezíravě. Předstírá ten svůj duševní zmatek, nebo je skutečný?

Vydali se na 57. ulici. Šli podél Parku, viděli filmový štáb, jak natáčí gejšu s bílou tváří a s červeným papírovým slunečníkem, přešli Columbus Circle, koupili si frappé ve Whole Foods. Vyhodila ho do první popelnice se slovy, že smrdí po kobylincích, které to všechno kazí.

Otupělí koně zapřažení do kočárů pro turisty žvýkali oves. Vyplázla na ně jazyk.

Octli se před Carnegie Hall. Gary objal Hortense kolem ramen, políbil ji na krk, ne, nejsi neschopná, jsi jenom zmatená, nic víc, to se stává i slavnějším lidem! Pokrčila rameny a vysunula spodní ret, aby zadržela slzy vzteku.

„Jsem nejsmutnější na světě: holka k ničemu…“

Stiskl ji pevněji, políbil ji na rozcuchané vlasy, vdechl

závan santalového dřeva a pomeranče. V objetí čekali, až na semaforu naskočí zelená. Cyklista navlečený do kostkovaného dresu se jich zlehka dotkl a zařval fuck off, Hortense vztyčila prostředníček. Na špičce prstu měla černý inkoust, Gary měl chuť ten prst políbit. Nějaká žena v šatech v barvě zeleného jablka vystoupila z taxíku. Zabouchla za sebou dveře a zahuhňala, aby si řidič nechal drobné. Šaty vypadaly jako trubka zdobená na jedné straně křídlem. Strašné!, zašklebila se Hortense, a ještě za to musela dát majlant! Blbka! Žena zamířila ke vchodu do Carnegie Hall, ale byla zastavena v rozběhu: konec křídla zůstal přivřený ve dveřích. Taxík se hlučně rozjel. Žena vyděšeně vykřikla. Strnule zůstala stát do pasu nahá na chodníku, jednou rukou si přikryla prsa a druhou natáhla k taxíku, který odvážel zelenou saténovou látku přivřenou do žlutých dveří.

Gary vybuchl smíchy. A je to! Nenáviděl tento druh namyšlených ženských, které vám beze studu vyfouknou taxík a jen prohodí: Lituju! Viděla jsem ho první! Ženské, které se usmívají, ale jejichž oči se nesmějí, milují, aniž by někomu daly své srdce, jedí, aniž by spolkly něco jiného než vítr, vzduch, zaručeně nula kalorií.

Spokojeně pozoroval ten výjev. Hortense ho vzala za zápěstí a udýchaně se zeptala: Viděls? Viděls to co já? Něco mám, něco super! Nic neříkej! Mlč! Mám nápad, je tady, je…

Kousala si prst od inkoustu a on znovu dostal chuť ho políbit.

„Ach ne! Je pryč!“

„O čem to mluvíš?“

„Měla jsem nápad a pff, je pryč!“

„Mělas nějakou vidinu?“ vysmíval se.

Hortense se mračila a kousala si rty. Gary ji vzal za ruku:

„Pojď, podíváme se na program Carnegie.“

„Ne. Nechci. Jdu domů. Ahoj!“

Odešla se skloněnou hlavou s rukama v kapsách pláště Burberry z blešího trhu.

Vztekle přemýšlel. Přestal jsem hrát na piano, abych šel s ní, a ona beze slova uteče. Jsem její sluha, její společnice, její rohožka, fi-ni-to!

Vešel do haly koncertního sálu, obdivně se podíval na velké hodiny od Bregueta, tmavě červený mramor a svítící koule a vztek ho přešel. Zamluvil si sedadlo v přízemí na koncert Radua Lupua. Schubert, César Franck, Claude Debussy. Jenom jedno sedadlo?, zeptala se pokladní, tlustá černoška se žlutými plastovými náušnicemi a ťukala do klávesnice. Ano, jen jedno. Její hlas praskal v mikrofonu, až mu to rvalo uši.

„Máte štěstí, je poslední a je na skvělém místě.“

Zvedla oči, usmála se na něj a rozhoupala plastové přívěsky. Zaplatil a strčil si lístek do kapsy. Radostně vydechl, Ra-du-Lu-pu, a uvolněně vyšel na ulici. Čeká ho šťastný večer bez hluku a brokolice.

Začalo hustě pršet. Vběhl do metra. „Stand clear of the closing doors, please,“[4] nabádal z reproduktorů vážný mužský hlas.

Hortense bych si měl držet dál, pomyslel si a strkal klíč do zámku.

Telefonovala s Juniorem. Choulila se na gauči. Tahala se za vlasy a proplétala si pramen vlasů mezi prsty. Gary si šel do kuchyně pro sklenku koly a balíček preclíků a posadil se na druhou stranu gauče.

„Pamatuješ na historku o jablku a stonku?“ říkala Hortense Juniorovi. „Ale ano, stonek, který nese květ a pak jablko a nezlomí se, i když jablko váží tisíckrát víc? Vzpomínáš, jak jsi mi to říkal? A dnes večer jsem to skoro pochopila. Už jsem to skoro měla. Ano, ano. Stonek, květ, jablko, zelené šaty, žlutý taxík, moje šaty. Natáhla jsem ruku, abych ten nápad chytila, a pff, uletěl! Už toho mám plné zuby, Juniore. Přešlapuju na místě, nemůžu na nic přijít, nevydělávám ani cent, peníze, které jsem měla bokem, zmizely… Flákám se a zakrňuju.“

Poslouchala Juniora a vykřikla:

„Ne! Nechci být závislá na Garym. To by mi tak scházelo! Nechat se vydržovat! To je ostuda! A proč se třeba rovnou nevzít a nemít děti, že! Hloupost!“

Gary kouše do preclíku a říká si, že mít svatbu a děti není potupa. Možná ne hned. Ale za čtyři roky? Bude mu dvacet osm, Hortense dvacet sedm. Pořídili by si dítě, dceru, která by rozhazovala slovníky po zemi. Zavezl by ji do svého hradu ve Skotsku, procházel by se s ní po hradbách, vyprávěl by jí o historii bláznivých předků ochotných prolévat svou krev. Usmívala by se a slintala, protože by jí zrovna rostly zuby. Hortense by jí ušila malý kilt, on by jí koupil dudy a … Vzpamatoval se. Hortense procházející se v parku u skotského hradu? Nesmysl. To by ho raději uškrtila.

Když zavěsila, Gary se zeptal:

„O čem je ten příběh o jablku, květu a stopce?“

„To je Juniorův nápad,“ odpověděla a zatahala se za vlasy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1