Fueled

Copyright © K. Bromberg, 2013

Translation © Jaroslava Novotná, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-474-2

ISBN mobi 978-80-7462-506-0

Prolog

Colton

Zatracený sny. Útržky vzpomínek chaoticky zaplavující mé podvědomí. Rylee. Je pořád tady. Je všude. Proč se to, sakra, děje, že se objevuje i v místech, která jsou zatemněna strašnými vzpomínkami? Naplňuje mě to neklidem – nebo něčím, co bych mohl nazvat nadějí – a možná vědomím, že mám důvod se uzdravit. Důvod překonat ten hnus, který ve mně ty vzpomínky pokaždé vyvolávají. V černých hlubinách mého srdce nakonec možná je i místo pro lásku. Její přítomnost na místě tak temném mě vede k myšlence, že rány, které postihly moji duši a které jsou stále čerstvé a hnisající, se možná někdy konečně zacelí.

Zdá se mi sen – vím, že se mi zdá sen – jak to, že je všude, dokonce i v mých snech? Připravuje mě o myšlenky, každou minutu každého zatraceného dne, a teď se mi plete i do mého vlastního podvědomí, sakra.

Nedá mi pokoj.

Zbavuje mě sil.

Stravuje mě.

Vymlátí ze mě duši.

Co je to za pocit? Jako když čekám na startu při závodě, kdy se mi srdce téměř zastaví a pak se rozběhne obrovskou rychlostí. Nutí mě myslet si věci, na které bych myslet neměl. Zavrtává se hluboko do mé černé duše a nutí mě myslet si až místo kdyby.

Kurva, sakra!

Asi opravdu sním, když myslím na takové pitomosti. Odkdy je ze mě takovej sráč? Becks mi to dá pěkně sežrat, jestli mě uslyší takhle blábolit. Ale je to jednoduché, prostě si chci zase smočit. Zabořit se do toho jejího teplého těla. Hebké křivky. Pevné kozy. Úzká kundička. O nic víc nejde. Pak budu mít pokoj. Mozek se mi zase vrátí tam, kde má být. Až se uspokojím, budu schopen se zaměřit na něco dalšího než na ty zbytečnosti jako pocity a tlukoucí srdce, které, jak dobře vím, není schopné dávat nebo přijímat lásku.

Nejspíš je to tím, že tohle je něco nového, proto se cítím jak roztoužená děvka. Sním přímo o ní, nejen o dokonalém těle bez tváře, jaká se v mých snech obvykle vyskytují. Ona je prostě tak kurevsky sexy, že přicházím o rozum. Sakra, dokonce se stejně jako na šukání těším i na ty chvíle před tím, až budem prostě spolu.

No, skoro stejně.

Protože tohle je něco jiného než ty zástupy holek, co se mi nepokrytě nabízejí: vyvalené kozy, vyzývavé pohledy, stačí lusknout a roztáhnou nohy – a věřte mi, je to pro ně jen hra. Jenže s Rylee to je jiný, už od samého počátku, už od té chvíle, kdy na mě vypadla z těch dveří, kdy vstoupila do mého života.

Zdá se mi sen, obrazy se střídají jeden za druhým. Ten první šok, když zvedla oči a já uviděl ty fantastické duhovky. První polibek, který mi propálil duši. Dostalo mě to, chytla mě za koule, věděl jsem, že si ji nechci nechat ujít – že ji musím mít za každou cenu. Ten její zadek, když bez ohlédnutí odcházela. Nikdy by mě nenapadlo, že to může být tak sexy. Odmítnutí.

Obrazy se rychle střídají. Rylee klečící před Zanderem a přemlouvající jeho zraněnou duši, aby se přestala schovávat; Rylee včera večer na terase, jak na mně obkročmo sedí v mém oblíbeném tričku; Rylee v mé kanceláři, zmatená a rozzlobená z mé nabídky, kterou nemůže odmítnout; Rylee stojící přede mnou v krajkovém prádle a nezištně se mi nabízející.

Kurva, prober se, Donavane. To se ti jen zdá. Probuď se. A když to chceš, tak si to vezmi. Leží přímo vedle tebe. Horká. Svůdná. Žádoucí.

Zmocní se mě pocit zmaru. Strašně ji chci, ale nedokážu vypudit z mysli ten odporný sen a vzít si její sexy hříšné tělo. Ona si vůbec neuvědomuje, jak strašně je sexy. Možná že právě v tom to je. Všechny holky, všechny ty ostatní, dokážou hodiny a hodiny dumat o tom, jestli jsou dost sexy a jak toho nejlíp dosáhnout. Rylee to ani nenapadne.

Pořád ji mám před očima, obrazy uplynulé noci. Dívá se na mě fialkovýma očima, kouše se do naběhlého rtu, její tělo instinktivně reaguje a ona se celá podřizuje mé touze. Nezaměnitelná vůně vanilky a šampónu. Její chuť, hříšně sladká, návyková. Je tak neodolatelná a nevinná a prohnaná a všechno se to smíchalo v jednom lákavém, hezky zabaleném soustu.

Představím si ji a už mi zase stojí. Asi na ni zase skočím. Pořád jí nemám dost. Přinejmenším do té doby, než se nové hrany obrousí a já zase půjdu dál jako obvykle. Hlavně nic závazného. Taky proč, stejně každá uteče. Kdyby se dozvěděly pravdu, kdyby věděly, co se ve mně skrývá, co je to za jed, který mi rozežírá duši, všechny by utekly. Ale mně to tak vyhovuje. Příležitostné vztahy.

O nic jiného nestojím.

Nic jiného jim nedovolím.

Ucítím její dlaň na břiše, šátravé doteky jejích prstů. Slastně se těm dotekům podvolím. Přesně tohle teď chci. Chci ji právě teď. Když si představím, že mám ten její vlhký, teplý klín na dosah, postaví se mi péro. Zabořit se do toho měkkého těla a zapomenout na všechny sračky, co mám v hlavě. Ranní erekce mě skoro bolí, tak moc toužím po jejích dotecích.

Znehybním. Paže, které mě objímají, najednou nejsou hebké, ani nevoní vanilkou jako Rylee. Páteří mi projede záchvěv odporu a žaludek se mi obrátí. Žluč mi stoupá jícnem a dusí mě v hrdle. Vzduch je prosycen pachem cigaret a laciného chlastu, vycházejícího z pórů jeho těla, je cítit víc a víc, jak v něm roste vzrušení. Vypouklým břichem se mi tiskne na záda a jeho masité, nemilosrdné prsty mi šátrají v podbřišku. Křečovitě stisknu víčka a dunění mého srdce přehluší všechny zvuky včetně mého zoufalého kvílení na protest.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Mám takový hlad, až je mi slabo. Nemám co jíst, když je máma zase na tripu, a tak si umíním, že nebudu odporovat. Máma řekla, že když budu hodný chlapec a udělám, co se mi řekne, dostaneme oba odměnu – že když to pro ni udělám, bude mě za to mít ráda; pak od něj dostane svoji dávku „potěšení“ a já dostanu to zpola snědené jablko a dvě oplatky, které někde našla. Žaludek se mi svírá hlady a v puse se mi sbíhají sliny při představě, že konečně budu mít něco v ústech.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Stačí být hodný. Musím být hodný.

Přeříkávám si tu mantru a cítím na šíji jeho zarostlou bradu. Snažím se zklidnit rozbouřený žaludek, dávivá křeč mi svírá hruď, i když nemám co zvracet. Horkost jeho těla na mých zádech – vždycky na mých zádech – mi žene slzy do očí, i když se jim vší silou bráním. Pevně sevřená víčka neudrží slzy a on mi jen něco zamručí do ucha – můj strach ho vzrušuje. Slzy mi tečou po tváři a dopadají na máminu plesnivou matraci. V duchu si říkám, že se nebudu bránit té zvětšující se věci, která se mi tiskne dolů na záda. Pamatuji si moc dobře, co se stane, když to udělám. Ať se budu bránit nebo ne, stejně to skončí stejně – rány pěstí a pak bolest.

To by mě zajímalo, jestli bolest existuje i potom, když umřete.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

„Mám tě moc ráda, Colty. Chceš, abych tě měla pořád ráda? Uděláš to pro maminku? Hodný chlapeček udělá pro maminku všechno. Všechno. Láska znamená, že lidi dělají takovéhle věci. Jestli mě máš opravdu rád, a ty víš, že já tě mám moc ráda, tak to uděláš, viď, aby mamince zase bylo dobře. Mám tě moc ráda. Já vím, že máš hlad. Já taky. Řekla jsem mu, že se tentokrát nebudeš prát, protože mě máš rád.“

V uších mi zní její prosebný hlas. Vím, že je jedno, jak moc budu křičet, ona ty dveře neotevře, nepřijde mi na pomoc, i když sedí přímo za nimi. Vím, že slyší můj křik – výkřiky bolesti, hrůzy, pláč nad ztrátou nevinnosti – ale je jí to jedno, netečnost z absťáku je silnější. Potřebuje drogy a on jí je dá, až bude se mnou hotov. Takhle jí zaplatí. Nic jiného ji nezajímá.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman. Spiderman. Batman. Superman. Ironman. Opakuji si jména superhrdinů, má tichá záchrana před peklem. Před strachem, který mi koluje žilami, zalévá mou kůži potem a naplňuje vzduch nezaměnitelným pachem. Znovu si ta jména opakuji. Modlím se, aby se některý z těch superhrdinů objevil a zachránil mě. Aby přemohl zlo.

„Řekni to,“ zachrčí. „Řekni to, nebo tě to bude bolet ještě víc.“

Koušu se do rtu a kovová chuť vlastní krve mi dodá síly nekřičet hrůzou. Nemá smysl volat o pomoc, která nikdy nepřijde. Pevně mě stiskne. Tolik to bolí. Vzdám se a řeknu, co chce slyšet.

„Miluju tě. Miluju tě. Miluju tě…“ Opakuji to znovu a znovu, donekonečna, a jeho dech se zrychluje vzrušením, která mu ta slova přinášejí. Šmátrá rukama po mém těle a já zarývám nehty do dlaní. Hrubými prsty nahmatá okraj mých obnošených slipů – jedněch ze dvou, který mám – a já slyším, jak se látka pod jeho vzrušenými a prudkými pohyby trhá. Vtáhnu do sebe vzduch, třesu se po celém těle, vím, co přijde teď. Cítím jeho ruku v rozkroku, tiskne mě tak hrubě, až mě to bolí, a druhou rukou si mě zezadu roztáhne.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Nemůžu si pomoct. Mám hlad, ale… ale prostě to moc bolí. Snažím se mu vykroutit. „Nech toho,“ zachrčí u mých popraskaných rtů, když se vší silou snažím utéct před tím, co bude následovat. Zuřivě sebou škubnu a vymrštím se z postele, na okamžik uniknu z jeho dosahu. Strach mě stravuje, celého mě obklopí, když se zvedne z potřísněné matrace a jde ke mně, s touhou v očích a tváří zkřivenou odhodláním.

Jako by mě někdo volal jménem. V ochromeném mozku mi bleskne myšlenka. Co tady dělá ona? Ať jde pryč. Jinak jí ublíží taky. Sakra! Rylee ne. Má horečná mysl křičí: běž pryč! Nesmí tu za žádnou cenu zůstat, ale slova se mi hrůzou vzpříčí v hrdle. Nevypravím ze sebe ani hlásku.

„Coltone.“

Děs, který zachvátil můj mozek, prosakuje do měkkého ranního světla mé ložnice. Nejsem si jistý, jestli můžu věřit svým očím. Co je skutečné? Je mi třicet dva, ale mám pocit, že je mi osm. Chladný ranní vzduch se mísí s leskem potu na mém nahém těle, ale chlad, který cítím, je tak hluboko v mé duši, že mě nemůže zahřát sebevětší žár. Všechny svaly se mi napínají v očekávání hrozícího útoku a chvíli trvá, než uvěřím, že on tu doopravdy není.

Chvíli těkám pohledem, ve spáncích mi duní tepající krev, a můj zrak spočine na Rylee. Sedí na mé posteli s bleděmodrým prostěradlem kolem nahého pasu, rty naběhlé po spánku. Zírám na ni a doufám, že tohle je skutečnost, ale nejsem si jistý, jestli tomu mám věřit. „Kurva,“ vydechnu rozechvěle, uvolním ruce sevřené v pěst a zvednu je k obličeji, abych z tváře setřel ten noční děs. Cítit na dlaních škrábavé strniště je příjemný pocit. Říká mi, že jsem skutečně tady. Že jsem dospělý a on tu nikde není.

Že mi nemůže zase ublížit.

„Kurva!“ zaskřípu zuby a snažím se nějak zarazit vířící chaos v hlavě. Spustím ruce k bokům. Rylee se pohne a já znovu zaostřím. Velmi pomalu zvedá ruku k rameni a tře si je, tvář zkřivenou bolestí, upírá na mě oči plné nesmírné starosti.

Udělal jsem jí něco? Krucinál! Ublížil jsem jí.

Tohle nemůže být doopravdy. Nervy mám nadranc. V hlavě mi to šrotuje. Jestli je tohle skutečnost a jestli je to opravdu Rylee, jak to, že ho pořád cítím? Jak to, že na šíji pořád cítím tu jeho škrábavou bradu? Jak to, že pořád slyším to jeho slastné chrčení? Tu bolest?

„Rylee, já –“

Přísahal bych, že stále cítím v ústech jeho chuť. Ach bože.

Žaludek se mi bouří a vzpomínky se mi opět vrátí. „Dej mi chvilku.“ Vrhnu se do koupelny, rychleji to snad ani nejde. Musím se zbavit té pachuti v ústech.

Sotva stačím doběhnout, svezu se na kolena a vyvrhnu neexistující obsah žaludku do záchodové mísy. Tělo se mi neovladatelně třese a já dělám, co můžu, abych ze svého těla vygumoval všechny stopy, které na mně zanechal, i když ty stopy existují pouze v mé mysli. Znaveně se opřu o mramorovou stěnu, studené obklady mě příjemně chladí na rozpálené kůži. Hřbetem ruky si otřu ústa, ruka se mi pořád třese. Zvrátím hlavu, zavřu oči a snažím se vrátit myšlenky zpátky do zapomnění.

Spiderman. Batman. Superman. Ironman.

Co to, sakra, bylo? Už je to nejmíň patnáct let, kdy se mi ten sen zdál naposledy. Proč teď? Proč – sakra! Do prdele! Rylee. Rylee to viděla. Rylee byla svědkem nočního děsu, se kterým jsem se nikdy nikomu nesvěřil. Mé běsy, o kterých absolutně nikdo neví. Řekl jsem něco? Slyšela něco? Ne, ne, ne! Ona se to nesmí dozvědět.

Nesmí tu být.

Zavalí mě hanba, stud mi svírá hrdlo, nutí mě zhluboka dýchat, aby se mi zase neudělalo zle. Jestli se dozví, co jsem prováděl – co mě přinutil dělat, k čemu jsem se podvolil… Pozná, co jsem zač. Zjistí, jak jsem strašný, nečistý, bezcenný. Proč nedokážu od nikoho přijímat lásku. Proč nedokážu nikoho milovat. Nikdy.

Hluboce zakořeněný strach, který si pod povrchem žije svým životem – strach, že někdo zjistí pravdu – se dere navrch, nezadržitelně.

Krucinál, už zase. Žaludek se mi bouří, chvíli dávím na sucho, pak spláchnu toaletu a přinutím se vstát. Dopotácím se k umyvadlu a roztřesenými prsty vymáčknu na kartáček hromadu zubní pasty a zuřivě si drhnu zuby. Zavřu oči, snažím se zahnat ten pocit a zkouším si vybavit dotek Ryleeiných dlaní – jejích dlaní, ne dlaní některé z té záplavy žen, které jsem bez rozpaků využil, abych zahladil stopy hrůzy v mé mysli – aby odnesly vzpomínky.

Pohřbít bolest v rozkoši.

„Sakra!“ Nefunguje to, a tak si drhnu zuby, dokud neucítím měděnou pachuť krve z rozedřených dásní. Upustím kartáček do umyvadla, naberu do dlaní vodu a nastříkám si ji na obličej. Zrak mi padne na Ryleeiny nohy v zrcadle. Naberu dech. Nesmí mě takhle vidět. Je bystrá – má dost zkušeností s podobným svinstvem – a já opravdu nejsem připraven předvést jí své kostlivce ve skříni, nechci být předmětem niterné analýzy.

To se nikdy nestane.

Utřu si obličej do ručníku a nevím, co mám dělat. Pustím ručník a zvednu k ní oči. Bože, je tak kurevsky krásná. Až se člověku tají dech. Bosé nohy pod mým tričkem, zváleným po spánku, rozpité linky, vlasy rozcuchané, otlačený šev polštáře na tváři, nic z toho jí neubírá na přitažlivosti. Dokonce ji ještě znásobují. Vypadá tak nevinně, tak nedotčeně. Nezasloužím si ji. Je mnohem lepší, než jaké si zaslouží takoví jako já. Jenomže je moc blízko, blíž, než kdokoliv jiný v mém životě. A to mě děsí. Ještě nikdy jsem nikoho tak blízko nepustil, protože to by znamenalo svěřit se s tajemstvím a odhalit minulost.

A protože by to znamenalo, že ji potřebuji. Nikdy jsem nepotřeboval nikoho než sebe – potřebovat jiné vždycky končilo bolestí. Opuštěností. Nevyslovitelnou hrůzou. A přesto, teď zrovna Rylee potřebuji. Každou buňkou svého těla netoužím po ničem jiném než k ní přistoupit, přivinout ji k sobě a držet ji pevně v náručí. Cítit teplo její hebké kůže, slyšet tiché vzdechy, abych si ulevil od té strašné tíhy na prsou. Abych se v ní ztratil a mohl se znovu najít – třeba jen na okamžik. A už jen proto musí odejít. Přestože bych to tak moc chtěl, nejde to… nemůžu jí to udělat. Sobě. Mám svůj dokonale vybudovaný život a způsob, jak se s tím vyrovnat.

Být sám je lepší. Být sám znamená, že vím, co můžu čekat. Mám vždycky přehled o situaci a dokážu včas řešit problémy. Kruci! Jak to mám udělat? Jak mám odehnat jedinou ženu, o které jsem uvažoval, že ji pustím k sobě?

Lepší ztratit ji teď, než kdyby utekla, až se dozví pravdu.

Nadechnu se, abych si dodal odvahy, a pohlédnu jí do očí. Vidím v těch fialkových duhovkách tolik citu, tolik emocí, mezi nimi i lítost, a na to se upnu, tohle bude moje ubohá výmluva na to, co hodlám učinit. Ten pohled už jsem viděl v životě tolikrát a nic mě nedokáže víc rozčílit. Nejsem žádný případ pro charitu. Nepotřebuju, aby mě někdo litoval.

Zvláště ne ona.

Vysloví moje jméno tím lehce ochraptělým hlasem, který mi vždycky připomene sex po telefonu, a mně se podlomí kolena. „Nechoď sem, Rylee. Musíš jít pryč.“

„Coltone?“ Její oči si mě pátravě prohlíží, je v nich tolik otázek, ale žádná z nich nepřejde přes její rty.

„Ne, Rylee. Musíš pryč.“ Při těch slovech zesiná. Bloudím pohledem po její tváři, vidím, jak se jí chvěje spodní ret. Pevně stisknu rty, žaludek se mi sevře, cítím, jak se mi zase dělá zle.

„Coltone…“

Při zvuku jejího hlasu sebou v duchu trhnu, nenávidím se za bolest, kterou jí způsobím. Proč je tak umíněná, vím, že bez boje neodejde. Udělá krok směrem ke mně a já zaskřípu zubama. Jestli se mě dotkne – jestli na své kůži ucítím dotek jejích prstů – bude to můj konec.

„Vypadni, Rylee. Nechci tě tady!“ rozkřičím se. Vytřeští oči, mihne se v nich nevěřícný pohled, ale vidím, že se nevzdá, je rozhodnuta mi poskytnout útěchu „Vypadni. Kurva, zmiz odtud, Rylee! Nechci tě tu! Nepotřebuju tě tady!“

Oči se jí rozšíří a stiskne rty, aby se jí netřásly. „To nemůžeš myslet vážně.“

Klidná rozhodnost v jejím hlase dolehne k mým uším a zaryje se hluboko do mozku, do míst, o kterých jsem ani nevěděl, že existují. Je mi na umření, když vidím, jak jí ubližuji a ona je ochotná tam stát a poslouchat mé sprostoty, jen aby se ujistila, že budu v pořádku. Znovu tím dokazuje, jaká je ve skutečnosti světice a já nejsem nic než hříšník propadlý peklu.

Kurva. Kurva. Kurva.

Musím něco vymyslet, dostat ji odtud, i za cenu zraňující lži. Nedopustit, aby tu zůstala – protože pak bych se jí musel otevřít, dopustit to, čemu jsem se vždycky bránil.

„To si piš, že to myslím vážně!“ zařvu na ni a mrsknu ručníkem přes celou koupelnu, až shodím nějaké pitomé lahvičky. Urputně vysune bradu a pořád na mě zírá. Prostě vypadni, Rylee! Usnadni nám to, oběma! Ale ona ze mě nespouští pohled. Vykročím k ní, snažím se tvářit co nejhrozivěji, abych ji přinutil k odchodu.

„Omrdal jsem tě, Rylee, a tím to hasne! Říkal jsem ti, že nic lepšího neumím…“

Po tváři se jí sveze první slza a já se přinutím pravidelně dýchat, předstírat, že je mi to fuk, ale ty zraněné ametystové oči mě zabíjí. Musí jít – hned! Zvednu její tašku z poličky a vrazím jí ji do náruče. Zapotácí se a mně se tvář zkřiví odporem, žaludek se mi znovu obrací.

„Vypadni!“ zavrčím a sevřu ruce v pěst, abych se jí nemusel dotknout. „Už mě nebavíš. Co ti na tom není jasný? Posloužila jsi svému účelu. Pobavil jsem se a teď táhni. Dej mi pokoj.“

Naposledy na mě pohlédne, oči zalité slzami si mě beze slova prohlíží, a pak se jí z hrdla vydere vzlyk. Obrátí se a vypotácí se z místnosti. Já se držím zárubní a prostě tam stojím, srdce mi naráží do hrudi, v hlavě mi tepe prudká bolest a prsty mě bolí, jak pevně svírám futra, abych se za ní nerozběhl. Když uslyším prásknutí dveří dole v přízemí, dlouze a roztřeseně vydechnu. Kurva, co jsem to provedl?

Před očima se mi znovu vynoří obrazy z mého snu a to mi stačí. Všechno to na mě padne. Vpotácím se do sprchy a pustím na sebe vařící vodu, tak horkou, jak jen dokážu snést. Zuřivě si mýdlem drhnu kůži, abych odstranil veškeré památky na její doteky, snažím se smýt bolestné vzpomínky na něj i na to, jak jsem od sebe Rylee odehnal. Když z mýdla už nic nezbyde, vyleju na sebe lahvičku nějakého šampónu a začnu znovu, ruce se horečně činí a drhnou a drhnou. Kůži mám celou rudou a pořád není čistá.

První vzlyk mě dokonale překvapí, vydere se z mého hrdla naprosto nečekaně. Kurva! Já přece nikdy nebrečím. Hodní chlapečkové nebrečí, když mají rádi svoji maminku. Ramena se mi otřásají, snažím se zadržet pláč, ale všechno – všechny ty pocity, všechny ty vzpomínky, všechna ta bolest, kterou jsem viděl v Ryleeiných očích – těch posledních pár hodin je na mě prostě moc. Stavidla se otevřou a já to nedokážu zadržet.

Kapitola 1

Mé tělo, otřásané neovladatelnými vzlyky, se pomalu zklidňuje a bodavá bolest na kolenou mi dává na vědomí, kde vlastně jsem. Po chvíli si uvědomím, že klečím na hrubé dlažbě před vchodem do Coltonova domu a nemám na sobě nic než jeho tričko. Ani boty. Ani kalhoty. Ani auto.

A mobil zůstal v koupelně na poličce.

Zatřesu hlavou, bolest a ponížení vystřídá vztek. Prvotní šok pomalu přechází a já si říkám, tak tohle teda ne. Tohle prostě nejde, takhle se mnou zacházet a říkat mi takové věci. Do žil se mi žene adrenalin a já se s námahou zvednu a opřu o dveře. Ty se rozletí a prásknou sebou o zeď, až to zaduní.

Možná si myslí, že se mnou skončil, ale ještě jsem neřekla svoje. V hlavě se mi honí tolik věcí, které už možná nebudu mít šanci říct.

Vezmu schody po dvou a je mi jedno, jak málo toho na sobě mám. Ranní chlad mi zalézá pod tričko a zastudí mě na holé kůži; kůži, která je naběhlá a bolavá od Coltonovy pozornosti po promilované noci. Ten chlad mě ještě víc rozesmutní a dostanu vztek. Vejdu do ložnice, Baxter mě přivítá bušením ocasu o podlahu, a já slyším, jak ve sprše teče voda. V žilách mi kypí vztek, když si vybavím jeho slova, jedno horší než druhé. S každým slovem se mé utrpení mění v ponížení a nakonec ve vztek. Vejdu do koupelny a hodím tašku na pult vedle místa, kde leží můj mobil.

Rozzuřeně zamířím k velkému sprchovému koutu, připravena na něj vychrlit slova plná jedu. Říci mu, že je mi jedno, jaké je jeho postavení na společenském žebříčku a že takový samolibý hňup jako on si nezaslouží hodnou holku, jako jsem já. Obejdu výklenek sprchy a zůstanu jako přimrazená. Slova mi ztuhnou na rtech.

Colton stojí ve sprše, lokty se opírá o zeď. Proudy vody mu stékají po ramenou, svěšených a poraženeckých. Hlavu má sklopenou, bez vlády a bez života. Křečovitě svírá víčka. Jeho silácký, výbojný postoj, pro Coltona tak charakteristický, je ten tam. Ten silný, sebevědomý muž, jak jsem ho poznala, někam zmizel. Vůbec tu není.

Dobře mu tak, prevítovi. To je první myšlenka, která se mi mihne hlavou. Jen ať trpí a zpytuje svědomí, jak se ke mně zachoval a jaké mi řekl hnusné věci. Žádná omluva neodčiní bolest, kterou mi způsobil, když mě tak hrubě odstrčil a říkal mi ty sprostoty. Svírám ruce v pěst, váhám, nevím, co dál, protože teď, když jsem tady, jsem v nevýhodě. Je to chvilka, ale pak se rozhodnu odejít neviděná – zavolám si taxi – odejdu odtud beze slova. Ale když udělám krok zpět, uslyším přiškrcený vzlyk a vidím, jak se Coltonovo tělo prudce otřáslo. Temný hrdelní zvuk, který opustil jeho rty, jako by ho připravoval o veškerou sílu, která ho drží pohromadě.

Zůstanu stát jako solný sloup. Dívám se na toho silného, energického muže, jak se mi hroutí před očima, a uvědomuji si, že muka, která ho rvou na kusy, musí mít ještě jinou příčinu, než byla naše hádka. A zatímco jsem svědkem jeho utrpení, dochází mi, že je mnoho způsobů, jak může člověk trpět. Že utrpení, to jednoduché slovo, lze definovat tolik způsoby.

Bolí mě na hrudi, Coltonova slova byla tak ponižující. Otevřela jsem své srdce po tak dlouhé době a on je s neskutečnou krutostí znovu rozerval.

Bolí mě hlava, když si uvědomím, že jde o mnohem víc – věci, kterých jsem si mohla všimnout po letech praxe – ale byla jsem tak zaslepená jeho přítomností, jeho slovy, jeho činy, že jsem nedávala pozor.

Pro stromy jsem neviděla les.

Bolí mě duše, když vidím Coltona, jak slepě bojuje proti běsům, kteří ho pronásledují celý den a neopustí ho ani ve snech, aby ho mučili i v noci.

Bolí mě tělo, jak toužím přistoupit k němu a dát mu nějakou útěchu, ulevit mu od bolesti, kterou mu ti běsové způsobují. Pohladit ho a konejšivými slovy zaplašit vzpomínky, kterým podle svého přesvědčení nemůže utéct, ze kterých se nikdy nedokáže uzdravit.

Bojuji s hrdostí, abych si zachovala tvář, zarputile chci zůstat věrná sama sobě. Už nikdy nepromluvit s někým, kdo se ke mně takhle zachoval.

Stojím na dělicí čáře, nerozhodná, nevím, které z těch bolestí mám naslouchat, a v té chvíli uslyším další Coltonův zoufalý vzlyk. Vidím, jak se mu otřásají ramena, a srdce se mi sevře. Jeho bolest je přímo hmatatelná.

Mé vnitřní dilema nemá dlouhého trvání. Ať už si to chce přiznat nebo ne, právě teď někoho potřebuje, a to je nyní nejdůležitější. Potřebuje mě. Dívám se na zlomeného člověka a všechna ta krutá slova, která mi vmetl do tváře, se kamsi vypařila. Přestala existovat, i když jen prozatím. Léta praxe mě naučila trpělivosti, ale také poznám, kdy je třeba něco podniknout. A tentokrát už ta znamení nepřehlédnu.

Nikdy jsem se nedokázala obrátit zády k někomu, kdo je v nouzi, zejména když šlo o malého kluka. A právě tady, právě teď skrz Coltonovu bolest a bezmoc nevidím nic jiného: malého kluka na pokraji sil, kluka, který mi právě zlomil srdce – který mi právě láme srdce. A i když vím, že zůstat tady znamená emoční sebevraždu, přesto nedokážu odejít. Nedokážu zachránit sebe na úkor druhého.

Vím, že kdybych byla vnějším pozorovatelem této scény, řekla bych, že byla hloupost vracet se do toho domu. Vzala bych v potaz zdravý rozum a řekla bych, že má, co si zaslouží. Ale je tak snadné soudit někoho zvenčí, když nejste v jeho kůži.

Ale teď jsem v té kůži já. A to rozhodnutí je tak přirozené, ve mně tak hluboce zakořeněné, že musím udělat krok vpřed, i když by většina jiných couvla.

Nechám se vést instinktem a opatrně vstoupím do sprchového koutu, vědomě kráčím vstříc emoční sebevraždě. Stojí pod jednou ze dvou velkých sprchových hlavic v mramorovém kubusu, z početných trysek crčí voda a zalévá jeho tělo. Po celé délce zdi je zabudovaná kamenná lavice; na rohu je shromážděná řada lahviček se šampóny a kosmetickými prostředky. Za jiných okolností by mi nad tou báječnou sprchou spadla brada a v hlavě by se mi honily myšlenky na to, že bych pod ní dokázala stát celé hodiny.

Ale teď ne.

Při pohledu na Coltona – tak nádherného, co se týče jeho těla, a tak odtažitého, pokud jde o city – jak tam stojí a pramínky vody stékají po dokonale utvářených liniích jeho těla, mě zaplaví smutek. Muka, která z něj vyzařují, jsou tak hmatatelná, že přímo cítím tu jejich tíhu, když k němu přistoupím. Opřu se o zeď vedle místa, na které tiskne ruce. Vařící voda odrážející se od jeho těla mi skrápí kůži. Znovu se mě zmocní nerozhodnost, zvednu ruku a chci se ho dotknout, ale pak ji spustím zpět, nechci ho vylekat – už tak mi připadá na zhroucení.

Po nějaké době Colton zvedne hlavu a otevře oči. Slyšitelně zalapá po dechu, když mě uvidí stát před sebou. Šok, ponížení a lítost, to všechno se mu mihne v očích, než rychle sklopí víčka. Když je znovu zvedne, neskrývaná bolest, kterou vidím hluboko v nich, mi vyrazí dech.

Stojíme tam – bez hnutí, beze slova, chvíli nahlížíme do neprobádaných hlubin toho druhého. Tichá dohoda, která nic nevyřeší, a přitom mnohé vysvětluje.

„Promiň,“ konečně zašeptá zlomeným hlasem, sklopí víčka a odlepí se od zdi. Zapotácí se a těžce dosedne na kamennou lavici u zdi a já tam nemůžu zůstat sama. Pár kroky přejdu sprchový kout, svým tělem mu roztáhnu kolena od sebe a zůstanu tam stát. Dřív než ho mohu obejmout, nečekaně mě chytí za boky, zaryje prsty do mé kůže a prudce mě přitiskne k sobě. Zajede rukama pod zmáčené tričko a sune je po mém trupu vzhůru, já skřížím ruce před sebou a tričko si svléknu. Nenuceně ho hodím za sebe a tričko přistane s hlasitým mlasknutím na dlaždičkách. Stojím tu před ním nahá a on mě okamžitě obejme, div mě nerozdrtí v náruči. Sedí, já stojím, tiskne tvář na mé břicho a pažemi mě svírá jako svěrák.

Položím mu dlaně na hlavu a nechám je tak, cítím, jak se celý třese. Připadám si bezmocná, nevím, co bych měla říct nebo co si počít s někým, kdo je tak citově nepřístupný. S dítětem si vím rady, ale dospělý muž má své hranice. A kdybych u Coltona ty hranice překročila, nejsem si jista, jak by zareagoval.

Něžně mu prohrábnu mokré vlasy, snažím se ho ukonejšit, jak nejlépe dovedu. Konečky prstů se snažím vyjádřit slova, která nechce slyšet, ty pohyby mě uklidňují a jsem si jistá, že uklidňují i jeho. Mysl mi začíná horečně pracovat. Snažím se pochopit, co se skrývá za jeho zraňujícími slovy. Odmítavými. Útočnými. Slovy, která byla jako rány do hlavy, když se mě snažil odehnat, abych nemohla být svědkem toho, jak se rozpadá, aby se utvrdil v tom, že nepotřebuje nic a nikoho.

Vždyť tohle je moje zaměstnání, moje každodenní zkušenost. A já si těch příznaků nevšimla, láska a bolest mě zaslepila. Pevně sevřu víčka a v duchu se proklínám, ačkoliv vím, že bych stejně nemohla jednat jinak. On by mi to nedovolil. Je to člověk, který je zvyklý být sám, sám se potýká se svými démony, uzavírá se před vnějším světem, sám se snaží vypořádat se svým trápením.

Vždycky čeká, až ho někdo opustí.

Čas jakoby se zastavil. Jediným zvukem je pleskání kapek vody na kamenné podlaze. Nakonec Colton zvedne tvář a opře si čelo o mé břicho. Je to tak zvláštně intimní gesto, až se mi sevře srdce. Kolébá hlavou na mém těle a pak mě překvapí, když políbí dlouhou řadu jizev na mém břiše. „Je mi líto, že jsem ti ublížil,“ zamumlá a v šumění vody jsou jeho slova sotva slyšitelná. „Je mi to všechno líto.“

A já vím, že se omlouvá za mnohem víc, než jen za zlá slova a krutost, s jakou mě odehnal. Že se omlouvá za něco, co je zcela mimo mou představivost. Úzkost v jeho hlase je skličující, a přesto mi nad jeho slovy srdce poskočí radostí.

Skloním se a přitisknu mu rty na temeno, jako když matka líbá dítě – jak bych to udělala s některým ze svých chlapců. „A mně je líto, že se trápíš.“

Colton ze sebe vydá přiškrcený vzlyk, zvedne ruce a přitáhne si k sobě mou tvář. Naše ústa se mezi dvěma dechy spojí v horečném polibku. Rty na sebe narážejí, jazyky se prudce proplétají. Touha sílí. Zoufalství je stravující. Zapřu se koleny o kamennou lavici, zatímco on útočí na má ústa, jako by do nich chtěl vypálit své znamení.

Třesoucími se dlaněmi uchopí mou tvář. „Potřebuju tě, Rylee,“ prosí bez dechu, zalyká se těmi slovy. „Chci cítit tvoje tělo.“ Jeho polibek změní intenzitu, pevně mě drží za hlavu. „Chci tě.“

Cítím jeho touhu, z horečných doteků čiší zoufalství. Položím mu ruce na spánky a trochu se zakloním, on zvedne oči a pátravě se na mě dívá. Vidí v mých upřímnost, když pronesu: „Tak si mě vezmi, Coltone.“

Pod dlaněmi cítím, jak mu na čelisti přeskočí sval. Nepřestává se na mě dívat. Jeho váhavost mě zneklidňuje. Můj arogantní, sebevědomý Colton nikdy nezaváhá, když dojde na tělesný kontakt mezi námi. Při představě, proč právě takhle reaguje, mě mrazí hrůzou, ale vyženu ty myšlenky z hlavy. Nad tím můžu přemýšlet až pak. Colton mě potřebuje právě teď.

Spustím ruku dolů, vezmu jeho pevný úd a nasměruji si ho mezi nohy. Jeho jedinou reakcí je krátký, prudký výdech. Nepohne se, jen pevně sevře víčka a na čele mu vyskočí vráska z čehosi, co ho stále v duchu děsí. Pomalu jezdím dlaní po jeho mohutném penisu. Dělám jedinou věc, která mu, jak jsem přesvědčena, pomůže zapomenout, a pak na něj pomalu nasednu. Vykřiknu překvapením, když do mě drsně a rychle pronikne a naše těla splynou v jedno. Otevře oči a upřeně se na mě dívá, dovolí mi také, abych se dívala. Vidím, jak ty oči tmavnou a skelnatí chtíčem, až to nakonec nevydrží, zvrátí hlavu a slastně přivře víčka. Vidím, jak svádí vnitřní boj, když se snaží zahnat zlé myšlenky a soustředit se na to jediné – na mě a na to, co mu dávám. Útěchu. Jistotu. Tělesnost. Spásu. Pozoruji ten zápas odehrávající se v jeho tváři, snažím se mu dodat sílu.

„Na nic nemysli. Jenom mě vnímej,“ šeptám mu do ucha, pomalu se pohybuji, chci, aby cítil to, co potřebuje k zapomnění.

S rozechvělým výdechem si skousne ret, sveze se dlaněmi na mé boky a hrubě je sevře. Naráží do mě, noří se hlouběji, než bych si kdy dokázala představit. Zasténám, uchvácena pocitem, že je tak hluboko ve mně. Jediná reakce, které jsem schopna, je rozevřít rty a říct: „Vezmi si ode mě víc. Vezmi si všechno, co chceš.“

Vykřikne, zbaven veškerých zábran, pevně mě svírá a přiráží jako píst v neúnavném, trestajícím rytmu. Naše těla, politá vodou, po sobě hladce kloužou. Hladké tření na mých prsou jen zvyšuje mou bolestnou touhu po vyvrcholení. Jazykem kmitavě dráždí mou bradavku, pak se sveze rty po chladné kůži a zmocní se té druhé.

Sténám slastí a poddávám se jeho mocným přírazům. Nechávám ho dělat, co chce, aby našel úlevu, která mu dá zapomenout na všechny běsy, kteří ho pronásledují. Pohybuje se stále rychleji a míří k vrcholu, nepřipouštějíc jinou možnost než zapomnění. Jeho chrapot a mlaskání mokrých těl narážejících na sebe se odráží jako ozvěna od stěn koupelny.

„Udělej se mi,“ zachrčí, když prudce přirážím. „Dělej.“

Zrychlí tempo, krk a tvář napjaté touhou. „Kurva!“ zařve a drtí mě mocnými pažemi, zaboří mi tvář do ramene v nalezené úlevě. Naše spojená těla se pomalu kolébají sem a tam, zatímco se do mě vyprázdní. Dusí mě v objetí a já z jeho sevření vycítím zoufalství a vím, že jsem mu dala jen malou část toho, co potřebuje.

Znovu a znovu šeptá moje jméno, líbá mě jako bez ducha, jeho city jsou bez zábran. Až se mi tají dech, že ta ústa zbožně šeptající moje jméno jsou tatáž ústa, jež byla plná hnusných urážek.

Chvíli zůstaneme sedět v této poloze a on má čas na to, aby se vzpamatoval. Pro muže, který se vždy ovládá, není asi snadné, že byl někdo svědkem takového projevu citů. Přejede prsty po chladné kůži na mých zádech, horká voda tekoucí kousek za mnou mi zní jako ráj.

Pak konečně promluví, neříká nic o tom, co jsme právě zažili. Nechá hlavu zabořenou do mého krku, aby se mi nemusel dívat do očí. „Jsi studená.“

„Je mi fajn.“

Colton se zvedne a s ním i já, s nohama zaklesnutýma kolem jeho těla.

„Počkej tady,“ řekne a postaví mě pod proud teplé vody, pak vystoupí ze sprchového koutu. Nechápavě se za ním dívám a v duchu se ptám, jestli snad ten citový výlev byl na něj moc a on teď potřebuje odstup. Nejsem si jistá.

Ale hned se vrací, po kůži mu stále ještě stékají kapky vody. K mému naprostému překvapení mě vezme do náruče, zavře loktem vodu ve sprše a vynese mě ven. Vyjeknu, když mě ovane chladný vzduch koupelny. „Vydrž,“ zamumlá mi do temene a já už vím, co chce udělat.

Se mnou v náručí vstoupí do vany, která se plní vodou, a pak mě postaví. Ponoří se do záplavy bublinek a přitáhne si mě za ruku k sobě. Svezu se dolů, obklopí mě slastné teplo, a uvelebím se mezi Coltonovýma nohama.

„Ach, to je blaho.“

Opřu se o něj zády a oddáme se mlčení. Vím, že myslí na svůj sen a na to, co se stalo potom. Bezmyšlenkovitě hladí mé paže, bříšky prstů se snaží zkrotit husí kůži, která ještě přetrvává.

„Chceš o tom mluvit?“ zeptám se a za zády cítím, jak jeho tělo znehybnělo.

„Jenom strašidelný sen,“ řekne konečně.

„Hmm.“ To ti tak věřím, že tě honil bubák ve sklepě.

Na spánku cítím, jak otevřel ústa a zase je zavřel. „Musel jsem zahnat démony.“ Propletu prsty s jeho a přitáhnu si naše spojené dlaně na břicho. Mezi námi se na chvíli rozhostí ticho.

„Kruci.“ Hlasitě si odfoukne. „Tohle už se mi nestalo kolik let.“

Čekám, že bude pokračovat a řekne víc, ale odmlčí se. Rozmýšlím se, co říct, vybírám slova velmi pečlivě. Vím, že když řeknu něco špatně, skončíme tam, kde jsme začali. „To je přece v pořádku, že člověk někoho potřebuje, Coltone.“

Pohrdavě a sebekriticky se zasměje a znovu se odmlčí, moje poznámka zůstane viset ve vzduchu a slova jako by ztěžkla. „Je to v pořádku, když mě potřebuješ. Každý má své těžké okamžiky. Noční děsy, to je strašná věc. Znám to lépe než kdo jiný. Nikdo ti nebude dávat vinu za to, že potřebuješ čas na to, aby ses sebral. Není se za co stydět. Chci říct… že nepoběžím do prvního bulváru, který bude na ráně, abych jim prodala tvoje tajemství – tajemství, které ani neznám.“

Roztržitě mě hladí palcem po dlani. „Kdybych si to myslel, nebyla bys tady.“

Zápasím se slovy. Vím, že má nějakou ránu na duši, ale ubližuje i mně. Ale musím to říct, musím to ze sebe dostat. „Hele, jestli mě k sobě nechceš pustit, tak fajn… klidně mi můžeš říct, že potřebuješ čas – že potřebuješ…“ Zaváhám a hledám, k čemu bych to přirovnala… „… na chvíli zajet do depa. Ale nemusíš mi kvůli tomu ubližovat.“

Tiše zakleje a ve vlasech cítím jeho horký dech.

„Jenže ty bys jinak neodešla.“ Popuzeně vydechne. Chci něco odpovědět, ale on pokračuje: „A já chtěl, abys šla pryč. Šíleně jsem se bál toho, že do mě uvidíš, Rylee, protože ty do lidí vidíš… a pak, až bys viděla věci, které jsem kdysi prováděl… nikdy by ses nevrátila.“ Poslední slova říká skoro šeptem, tak tiše, že musím napínat uši, abych je slyšela. Slova, která z něho svlékají drsnou slupku a odhalují zranitelné tělo pod ní. Strach. Hanbu. Neopodstatněnou vinu.

Takže tys dělal všechno pro to, abych odešla, protože takhle jsi to chtěl. Za každou cenu ovládat situaci. Musel jsi mi ublížit, abych nemohla já ublížit tobě.

Vím, jak je pro něj to přiznání těžké. Muž, který nikoho nepotřebuje – muž, který od sebe každého odežene dřív, než se přiblíží moc blízko – se bál, že mě ztratí. Hlavou mi víří myšlenky. Srdce se mi svírá. Mé rty jen těžko hledají správná slova. „Coltone –“

„Ale ty ses vrátila.“ Říká to skoro šokovaně a já nevěřícně naslouchám. Cítím skrytý význam těch slov visících ve vzduchu. Zkoušel mě, snažil se mě odehnat, a já jsem pořád tady.

„Hele, už mám leccos za sebou, stála jsem proti puberťákovi s nožem… tohle nic nebylo,“ snažím se zlehčit atmosféru. Čekám, že se zasměje, ale Colton mě jen pevně přitiskne k sobě, jako by mu dotek našich těl dodával pocit jistoty.

Začne něco říkat a pak si odkašle a zmlkne, zaboří mi tvář do ramene. „Jsi první člověk, který o těch snech ví.“

To nečekané přiznání mě zasáhne. Copak o tom s nikým nemluvil během terapií, které prodělával po tom, co se mu to stalo? Je to pro něj taková bolest, takové zahanbení, takové trauma, takové jánevímco, že v sobě téměř třicet let skrývá hnisající ránu a nikdo mu nepomohl? Panebože. Srdce mi usedá nad tím malým klukem, kterým byl tehdy, i nad mužem, který tu sedí za mnou – a který je tak zdrcený tím, co se mu kdysi přihodilo, že to celou dobu drží v sobě.

„A co tvoji rodiče? Terapeuti?“

Colton mlčí, tělo napjaté a nehybné, a já nechci dál naléhat. Opřu se o něj zády a uvelebím se v jeho náruči. Políbím ho něžně na bradu a pak mu znovu položím hlavu na rameno, zavřu oči a vnímám jeho tichou zranitelnost.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prolog

Kapitola 1