Copyright © 2012 by Nora Roberts

Translation © Hana Černá 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE PERFECT HOPE

přeložila Hana Černá

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-887-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-888-3 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Zdokonalit znamená změnit;

být dokonalý vyžaduje častou změnu.

Winston Churchill

KAPITOLA JEDNA

BÍLÉ ZDI STARÉHO DOMU NA NÁMĚSTÍ v Boonsboro, jež svítily do měsíčních nocí již déle než dvě století, zahalil i dnes závoj pokojné tmy, tmavá okna okolních domů a výklady obchodů se též pohroužily do příjemného odpočinku ve vlahé letní noci. Prázdná křižovatka se blyštěla pod žlutými kužely pouličního osvětlení.

Měla bych se taky konečně protáhnout a jít si lehnout, napadlo Hope. Bylo by to sice rozumné, jenže po dlouhém dni se ještě nestihla dostatečně zklidnit. Carolee přijede časně ráno připravovat snídaně, připomněla si, takže já si můžu přispat.

Vždyť je teprve půlnoc. Když žila a pracovala v Georgetownu, nechodívala spát tak brzy. To ovšem vedla luxusní hotel Wickham, a pokud neřešila žádosti či reklamace hostů, užívala si nočního života.

Boonsboro uhnízděné na úpatí marylandského pohoří Blue Ridge Mountains nejenže oplývá bohatou historií, ale nedá se mu upřít ani maloměstské kouzlo, k němuž počítá malebný hotýlek, kterému nyní šéfuje. Bohužel se setměním zde zábava končí.

Naději naštěstí dávala blízká budoucnost, až Avery otevře další restauraci a hospodu. Bude docela fajn sledovat, jak energická Avery MacTavishová rozjíždí nové podniky hned v sousedství a přes náměstí provozuje svou tradiční pizzerii a bistro Vesta.

Snad se jí plán podaří uskutečnit, než léto skončí, uvažovala Hope. A to o mně říkají, že jsem ctižádostivá!

Rozhlédla se po pečlivě uklizené, naleštěné útulné kuchyni, kde už nakrájela čerstvé ovoce, zkontrolovala zásoby a doplnila do lednice potřebné potraviny, aby se Carolee nemusela zdržovat a hned začala připravovat snídaně, zatímco hosté budou ještě spokojeně podřimovat v pokojích.

Hope vyřídila i každodenní administrativu, zbývalo jen ověřit, zda je budova zamčená. Svoje povinnosti už splnila, ale do bytu ve druhém patře se jí ještě příliš nechtělo.

Nalila si skleničku bílého a šla zhasnout přepychový lustr nad stolem uprostřed salonu. Pak prošla arkýřem ke schodišti. Pohladila hladký povrch kovaného železného zábradlí a pomalu se ubírala nahoru. Nakoukla do knihovny. Tam sice už jednou byla, chtěla se jen přesvědčit, zda tam náhodou nenajde nějakého nespavého hosta u skleničky irské whisky. Místnost však byla ponořená do tmy a všude vládlo ticho. Hope se ohlédla po chodbě. Tady má hosty. Manželé Donna a Max Vargasovi sem přijeli oslavit sedmadvacáté výročí sňatku. Poukaz dostala Donna k narozeninám od dcery. Velmi hezký dárek.

V pokoji Westley a Buttercup o patro výš teď tráví svatební noc April a Troy. Hope nesmírně potěšilo, že si mladý pár odveze vzpomínky na tak významnou noc zrovna z Boonsboro Inn.

Bezděčně otevřela dveře na verandu, vyšla ven a se sklenkou v ruce se opřená o zábradlí zadívala přes náměstí do temných oken bytu nad pizzerií Vesta. Poté, co se Avery odstěhovala k Owenu Montgomerymu, zůstal prázdný. Hope si s lehkou nostalgií vzpomněla na ten příjemný pocit, když viděla, že se u přítelkyně přes Hlavní ulici svítí. Jako by jí to dodávalo jistotu a bezpečí.

Je naprosto přirozené, že Avery teď bydlí s Owenem, svým prvním, a jak se ukazuje také posledním přítelem. V květnu plánují svatbu. Vše se odehraje na zdejším nádvoří, stejně jako když před rokem na jaře vypravily Hope s Avery do manželství Clare s Beckettem.

Při té vzpomínce obrátila Hope pohled ke knihkupectví. Clare byla hodně odvážná, když si po návratu do Boonsboro otevřela obchod. S třemi malými chlapci… Ale zvládla to. Teď je manželkou Becketta. Clare Montgomeryová. A než uhodí první mrazy, přivítají do rodiny přírůstek.

Je zvláštní, že obě přítelkyně žily v Boonsboro tak dlouho, kdežto ona se sem přistěhovala ani ne před rokem, a nakonec zůstala v centru města sama. Stýská se jí po nich. Vídaly se denně a teď si za bezesných nocí docela přeje mít je zase nablízku.

V Georgetownu byla s bydlením, prací a každodenním životem dokonale spokojená, nakonec i s děvkařem Jonathanem.

Měla své životní plány a nehodlala spěchat. Hotel Wickham se stal jejím světem. Znala jeho provoz, styl, potřeby a odváděla skvělou práci pro majitele Wickhamovy i jejich sobeckého syna Jonathana.

Počítala, že si ho jednou vezme, přestože se oficiálně nezasnoubili a nic konkrétního si neslíbili. O sňatku a společné budoucnosti se nehovořilo, považovaly se za samozřejmost.

Byla hloupá.

Celou dobu nebo přinejmenším posledních pár měsíců, co spolu spali u ní nebo u něho, randil s jinou, která jeho společenskému postavení asi vyhovovala líp. Hořce se ušklíbla. Ta určitě nebude makat deset dvanáct hodin denně, někdy i víc, aby provoz v exkluzivním hotelu fungoval jako hodinky. Bude pochopitelně čekat na svého milence v luxusním apartmá.

Ne, vlastně nebyla hloupá, jen příliš důvěřivá a následně nechutně ponížená, když jí Jonathan oznámil, že se následující den zasnoubí s jinou ženou.

Ponížená a šokovaná, opakovala v duchu, protože jí to řekl, když leželi nazí v posteli. Hned nato ji dorazil, když se s nechápavým výrazem zeptal, proč by spolu nemohli pokračovat jako dosud.

A právě ta chvíle odstartovala radikální změnu v jejím životě.

Stala se provozní v hotýlku Boonsboro Inn, žije v tomhle maloměstě v západním Marylandu daleko od hluku a neonů velkoměsta. Netráví volný čas plánováním malých soukromých večírků nebo nákupních výletů po buticích, sháněním střevíčků a dokonalých šatů pro nejbližší party.

Chybí jí to vůbec? Postrádá oblíbenou restauraci, kam chodívala na obědy, nebo byt s vysokými stropy a rozkošnou terasou plnou květin ve vlastním městském domě? Touží po hektickém tempu příprav na návštěvy celebrit, magnátů z velkého byznysu nebo všemožných hodnostářů? Musí přiznat, že někdy ano, ale ne tak často, jak očekávala, a ne tak silně, jak se zpočátku obávala. V osobním životě byla sice spokojená, práce ve Wickhamu ji dokonale naplňovala. Během posledních měsíců v Boonsboro si však uvědomila, že tady je nejen spokojená, ale dokonce šťastná! Hotýlek se stal jejím pracovištěm a současně domovem.

Za to děkuje svým přítelkyním, a také bratrům Montgomeryovým včetně jejich matky. Justine Montgomeryová ji překvapila. Přijala ji při první návštěvě, jenže Hope tenkrát nemohla tušit, jaké má tahle aktivní dáma spolehlivé instinkty. Znala však sebe a nestačila se divit vlastní impulzivní reakci na nabídku. Zatím svého rozhodnutí nelituje.

Neplánovala začít z gruntu nový život, ale naštěstí je přizpůsobivá. Díky Montgomeryovým, kteří s neuvěřitelnou chutí a úsilím zrekonstruovali hotýlek, její současný domov a místo pro odstartování nové kariéry.

Přecházela po verandě, zkusila, zda jsou zalité květiny v truhlících, posunula plastovou židli na správné místo.

„Miluju tady každý kout,“ mumlala pro sebe.

Dveře na verandě pokoje Elizabeth a Darcy se otevřely a Hope ucítila vůni zimolezu.

Nejsem sama, kdo nemůže spát, napadlo ji. Spí vůbec duchové? zauvažovala. Ten, co Beckett pojmenoval Elizabeth, jí na otázku stěží odpoví – aspoň zatím se Lizzy neuráčila na svou spolubydlící promluvit.

Hope s úsměvem popíjela víno.

„Nádherná noc. Zrovna přemýšlím, jak se mi změnil život a jakou z toho mám radost,“ začala přátelsky. Koneckonců podle výsledku Owenova pátrání je jejich stálý host Lizzy – zaživa Eliza Fordová – jedním z jejích předků. A příbuzní se mají k sobě chovat zdvořile.

„Ve Westley a Buttercupovi mám novomanžele. Jsou tak šťastní a svěží, v  novém vztahu jako znovuzrození. Pár v Nickovi a Noře oslavuje padesáté osmé narozeniny paní. Sice nevypadají jako znovuzrození, ale působí spokojeně, jsou tedy šťastní. Těší mě, že jim můžu nabídnout k oslavě tak příjemné prostředí. Odvezou si výjimečný zážitek. V těch věcech jsem docela dobrá.“

Ticho přetrvávalo, ale Hope její přítomnost cítila. Je společenská, pomyslela si. Překvapivě společenská. Dvě ženy o půlnoci hledí do tmy.

„Časně ráno přijde Carolee chystat snídani, já mám dopoledne volno.“ Pozvedla sklenku. „A tak jsem si nalila trochu vína a hodnotím. A představ si, že mi je trochu líto, že nemám čeho litovat,“ usmála se. „Proto ta sklenka vína. No a když jsem tedy shrnula, čeho jsem dosáhla, měla bych si už konečně jít lehnout.“ Chvilku ještě postála v příjemné letní noci prosycené vůní zimolezu.

HOPE SEŠLA RÁNO do přízemí a slastně se nadechla vůně čerstvé kávy, grilované slaniny, a jestli ji čich neklamal, také jablečných lívanečků se skořicí, Caroleeiny speciality. V jídelně se Donna s Maxem při snídani domlouvali, že si před odjezdem ještě trochu prohlédnou město.

Hope se zastavila v kuchyni, ale Carolee gestem naznačila, že pomoc nepotřebuje. V krátkém letním střihu blonďatých vlasů s delšími pramínky ofiny spadající přes veselé hnědé oči budila dojem, že je ve svém živlu.

„Co děláš dole tak brzy, děvenko?“

„Bude deset.“

„Máš volno.“

„Však jsem taky vyspávala do osmi. Pak jsem si dala jógu a sprchu.“ Hope si vzala hrnek kávy a s přivřenýma očima se s chutí napila. „Má první dnešní káva. Proč je vždycky nejlepší?“

„Jo, to kdybych věděla. Já se snažím přejít na čaj. Moje Darla zahájila zdravou životosprávu a snaží se mě taky přesvědčit.“ Carolee se zeširoka rozpovídala o dceři, až to podle Hope trochu přehnala. „Moc se mi líbí naše Titanie a Oberon. Ale to už není o kávě.“

„Ale nad ni není,“ broukla Hope.

„Máš pravdu. Nemůžu se dočkat, až otevřeme fitcentrum. Darla prohlásila, že jestli se nezapíšu na jógu, udělá to za mě a přitáhne mě tam násilím.“

„Jóga se ti bude líbit,“ přikyvovala Hope se smíchem, když se Carolee zatvářila téměř vylekaně.

„Hmm…“ Carolee sundala ze stolu prostírání a už podruhé vyleštila mramorovou desku. „Vargasovi jsou ubytováním nadšení. Koupelna a toaleta jim připadají jako na zámku. Z pokoje novomanželů se ještě neozval ani hlásek.“

„Taky by mě zklamalo, kdyby už byli vzhůru,“ prohodila Hope. Rukou si pročísla neposedné vlasy. Na rozdíl od Carolee se rozhodla pro menší experiment. Upustila od sportovního ježka a nechávala vlasy odrůst. Tmavé prameny se nyní dotýkaly lícních kostí a tahle neurčitá a nepraktická délka ji začínala docela otravovat.

„Nakouknu do jídelny, jestli Donna s Maxem něco nepotřebují.“

„Já tam zajdu,“ nabídla se Hope. „Pozdravím je a hned zaběhnu za Clare, když už mám dopoledne volné.“

„Včera večer byla ve čtenářském klubu. Má už hezky zakulacené bříško. Ach, s těstem na palačinky jsem to trochu přehnala, doufám, že si dají i novomanželé,“ mračila se Carolee do mísy.

Hope si zašla do jídelny popovídat s hosty a přitom letmo zkontrolovala, zda je v miskách dostatek čerstvých jahod a jiných letních plodů, ve sklenicích džus a v konvicích káva.

Od spokojených hostů pak zamířila nahoru do bytu pro kabelku. Cestou se potkala s novomanželským párem, který zrovna vyšel ze zadní verandy.

„Dobré ráno přeju.“

„Ach, dobré ráno,“ usmála se dvojice očividně svěží a šťastná po svatební noci. „Máme úžasný pokoj, nedá se mu absolutně nic vytknout. Cítila jsem se tam jako princezna,“ libovala si mladá paní.

„To mě těší,“ odměnila ji Hope spokojeným úsměvem.

„Ten nápad s pojmenováním pokojů po romantických hrdinech je moc chytrý.“

„Vybírali postavy z příběhů se šťastným koncem,“ připomněl manželce Troy.

„Jako jsme my. Upřímně vám děkujeme za skvělou atmosféru a vůbec ten přepych. Na takovou svatební noc se nezapomíná.“

„Proto jsme tady.“

„Ale… Měli bychom už odjet, viďte?“

„Můžete se odhlásit později, zařídím to,“ navrhla Hope.

„Víte, vlastně jsme…“

„Rádi bychom si pobyt o jeden den prodloužili,“ vyslovil Troy jejich přání za manželku. „Vážně se nám u vás moc líbí. Původně jsme měli v úmyslu pokračovat dolů do Virginie a cestou se ubytovat, jak se nám to bude hodit, ale změnili jsme plán. Přestěhujeme se do jakéhokoli volného pokoje, jestli nějaký máte.“

„Rádi vám pobyt prodloužíme ve stávajícím pokoji, není na zítřek obsazený.“

„Vážně? To je báječné!“ radovala se April. „Moc děkujeme.“

„Nemáte vůbec zač. Těší mě, že se vám v našem hotýlku tak líbí.“

Spokojení hosté, spokojená provozní, prolétlo Hope hlavou, když pokračovala do svého bytu. Pak seběhla do kanceláře prodloužit páru rezervaci. S vůni snídaně a hlasy hostů za zády spěchala přes recepci k bočnímu vchodu. Ze zvyku se ohlédla po Vestě. Rozvrh pracovní doby Avery i Clare znala téměř jako svůj vlastní. Clare jela ráno k lékaři, ale už by měla být zpátky.

Sono vyšetření by mělo ukázat, jestli se narodí chlapec nebo holčička, kterou si Clare tak zbožně přála.

Na křižovatce musela Hope čekat na zelenou. Ohlédla se na Hlavní ulici k budově, kterou firma Montgomery Family Contractors právě rekonstruovala. Zanedlouho bude mít městečko vlastní pekárnu.

Na chodníku stál Ryder Montgomery v džínách roztržených na levém koleně a pocákaných vápnem nebo bílou barvou. Pracovní opasek mu visel nízko pod pasem jako šerifovi z dob westernů – aspoň tak to Hope v té chvíli připadalo. Zpod baseballové čepice mu čouhaly neposlušné tmavé pramínky vlnitých vlasů, zelené oči se zlatými jiskřičkami zakrývaly sluneční brýle. Živou gestikulací rukama se pokoušel něco vysvětlit dvojici dělníků. Čelní zeď domu už byla omítnuta, Hope tedy usoudila, že probírají barvu fasády.

Jeden z dělníků se rozesmál. Ryder se jen usmál a pokrčil rameny. Už dávno si všimla, že tahle reakce společně s ležérním postojem byly pro něho typické.

Bratři Montgomeryovi jsou přitažlivá trojice, ale podle jejího názoru byla příroda štědřejší k Beckettovi a Owenovi. Ryder je na její vkus trochu neomalený a podivínský. Čiší z něho zvláštní živočišnost. Přitahuje ji, ale zároveň se ho trochu bojí. Není prostě její typ.

Když vkročila na přechod pro chodce, ozvalo se za jejími zády pronikavé zahvízdání. Vzala to jako žert a ohlédla se se zamilovaným úsměvem. Pak zamávala Jakeovi, jednomu z natěračů. Ryder Montgomery pochopitelně nereagoval. Zasunul palce za opasek zaujal netečnou pózu a pozoroval ji. Neurvalec, pomyslela si. Nejspíš by mu upadla ruka, kdyby na mě mávl.

V podbřišku se jí rozlilo zvláštní teplo jako přirozená reakce zdravé ženy, kterou upřeně pozoruje sexy – i když neotesaný – mužský.

Obzvlášť pochopitelná reakce pro ženu, která neměla intimní kontakt s mužem už… Jak dlouho? Bože, víc než rok! Kdo by se nad tím pozastavoval? Navíc je to její vina, její volba, tak není o čem přemýšlet.

Jakmile přešla na protější chodník Hlavní a zabočila ke knihkupectví, Clare zrovna vyšla na zastřešený balkon. Na sobě měla lehké letní šaty, dlouhé světlé vlasy stažené v týle a na očích sluneční brýle.

„Zrovna se jdu za tebou podívat,“ zavolala na ni Hope.

Clare zvedla ruku s telefonem. „A já se ti chytám psát.“ Strčila telefon do kapsy a sešla na chodník.

„Tak co? Všechno v pořádku?“ zadívala se na ni Hope pozorně.

„V pořádku. Vrátili jsme se před pár minutami. Beckett se zrovna chystá odjet do pekárny,“ ohlédla se přes rameno.

„Aha,“ přikývla Hope, pak položila Clare ruku na rameno. „Byla jsi na sono, viď?“

„Jo.“

„No a?“

„Pojďme do Vesty, povím vám to oběma najednou. Beckett zavolá mámě a poví tu novinu bratrům. Ještě musím brnknout rodičům.“

„Je děťátko v pořádku?“

„Naprosto. Mám obrázky,“ poklepala Clare na kabelku.

„Musíš nám je ukázat!“

„Budu je předvádět několik týdnů. Jsou úžasné.“

Avery vyběhla z pizzerie v bílé zástěře přes tričko a tříčtvrteční kalhoty. Na nohou jí svítily fialové crocsy, konečky rusé hřívy skotské bojovnice jiskřily na slunci. „Nakupujeme růžovou výbavičku?“ vyzvídala.

„Jsi tady sama?“ ptala se Clare.

„Zatím. Fran dorazí za dvacet minut. Jsi v pořádku?“

„Všechno je v naprostém pořádku, jenom se potřebuju posadit.“

Přítelkyně si za jejími zády vyměnily pohled. Uvnitř Clare zamířila rovnou k pultu a unaveně dosedla na barovou židli. Vydechla si. „Jsem těhotná a přitom mám na krku tři kluky o letních prázdninách. Je to zápřah, holky.“

„Jsi nějaká pobledlá,“ podotkla Avery.

„Jen unavená.“

„Dáš si něco k pití?“

„To víš, že jo.“

Avery přinesla z chladicího boxu zázvorové pivo, Hope se mezitím posadila a prohlížela si Clare. „Protahuješ to. Jestli je všechno oukej, tak –“

„Však říkám, že je. Otálím, protože se vám chystám sdělit ohromující novinu.“ Rozesmála se svému důraznému tónu. „Konečně sedím se svými dvěma nejbližšími přítelkyněmi v Aveřině útulné pizzerii, kde voní úžasné omáčky.“

„Co jiného má v pizzerii vonět?“ Avery podala Hope sklenici vody a prohlížela si Clařin výraz. „Baletní střevíčky a růžové mašle do vlasů. Je to holka!“ zvolala.

Clare zakroutila hlavou. „Vypadá to, že jsem odbornice na kluky, takže baseballové rukavice a akční figurky.“

„Kluk?“ natáhla se k ní Hope, jako by nevěřila, a položila dlaň na Aveřinu ruku. „Jsi zklamaná?“

„Ani trošku. Chcete vidět snímky?“ Otevřela kabelku.

„Děláš si legraci?“ Avery nedočkavě natáhla ruku, ale Clare odsunula obálku mimo dosah. „Na koho je podobný? Vypadá jako ryba? Nechci urazit, ale mně embryo vždycky připomíná rybu.“

„Které máš na mysli?“

„Jak „které máš na mysli“?“

„Jsou tam dvě.“

„Dvě!“ Hope se málem zalkla douškem vody. „Ty budeš mít dvojčata?“

„Dvě ryby?“ vykulila Avery oči.

„Dva chlapce. Podívejte se na mé dva nádherné synáčky.“ Clare vytáhla z obálky snímky a pak jí vyhrkly slzy. „Zas ty hormony. Tentokrát jsou to slzy štěstí. Ach, bože. Prohlédněte si mé dva drobečky.“ Podala přítelkyním snímek.

„Jsou kouzelní!“

Clare si osušila slzy a zeširoka se usmála na Avery. „Vždyť je nevidíš.“

„Nevadí, stejně jsou kouzelní. Dvojčátka. Tak tedy pět. Už sis je taky spočítala? Budeš mít pět synů.“

„Ještě jsme se nestihli vzpamatovat. Nečekali jsme tak velkou úrodu. Mohlo mě to napadnout, nikdy jsem v tomhle stadiu neměla tak velké břicho. Když nám to doktor oznámil, Beckett zbledl jako stěna, až jsem se lekla, že omdlí,“ rozesmála se. „Chvilku jsme na sebe mlčky zírali a pak se začali bláznivě smát. Možná nás přepadl lehký hysterický záchvat. Panebože, pět kluků…“

„Jsi silná. S Beckettem to zvládnete,“ chlácholila ji Hope.

„Co jiného nám zbývá? Ale stále si připadám jako omráčená. Vůbec nevím, jak to Beckett z Hagerstownu odřídil, asi jsem byla v šoku.“ Položila si ruce na břicho. „V životě přijde chvíle, kdy si řeknete: To je ono, nic krásnějšího a správnějšího mě už nemůže potkat. Tak se teď cítím, na tuhle chvíli jsem stále čekala.“

Všechny tři se přátelsky objaly.

„Radujeme se s tebou,“ mumlala Hope. „Pro kluky to bude pořádná pecka, že?“

„Určitě. Liam se vyjádřil jasně: pokud se narodí holka, neklesne tak hluboko, aby si s ní někdy hrál. Takže dva bráškové budou pro něho ta nejbáječnější zpráva.“

„Kdy máš termín? Bude to s dvojčaty dřív?“ zeptala se Hope.

„Trochu jo. Prý kolem jednadvacátého listopadu. Místo Vánoc Den díkůvzdání,“ pokrčila Clare rameny.

„No a co? Místo stromečku bude krůta. Hudry, hudry,“ naznačila Avery krocaní křik. Clare s Hope vybuchly smíchem.

„Pomůžeme ti připravit dětský pokojíček,“ začala Hope. Plánování měla v krvi.

„Počítám s tím. Musím nakoupit všechno nové, po Murphym jsem se zbavila veškeré výbavy. Jak jsem mohla tušit, že se znovu zamiluju nebo dokonce provdám a přijdou další děti?“

„Navíc je třeba promyslet večírek na oslavu přírůstku do rodiny,“ rozhodla Hope. „Každý dárek dvakrát. Pro jistotu už na začátku října.“

„Večírek,“ povzdechla si Clare. „Nějak se všechno víc a víc stává skutečností. Musím to jít říct děvčatům.“ Vstala a chystala se odchodu. „Listopadová děťátka. Do května bych se mohla zbavit těhotenské váhy, ať nejdu na tvou svatbu jak neforemná mamina.“

„No jo,“ zadívala se Avery láskyplně na svůj zásnubní prsten s diamantem. Nakonec přece jen nahradil plastový kroužek ve tvaru srdíčka z automatu na žvýkačky.

„Vdám se, a jestli mi štěstí zůstane nakloněné, otevřu druhou restauraci. Do té doby se určitě nebudu nudit – večírek, úprava pánského pokoje na manželskou ložnici…“

Hope do ní dloubla loktem. „Čeká nás velké plánování.“

„Zítra vyšetřím trochu času.“

„Fajn.“ Hope zalistovala v paměti. „V jednu jsem volná. Stihneš to?“ obrátila se na Clare. „Připravím lehký oběd, a než se začnou zapisovat hosté k ubytování, máme to.“

„Dobrá, tak zítra v jednu,“ souhlasila Clare.

„Jestli se trochu opozdím, nedivte se, máme frmol,“ omlouvala se předem Avery.

Hope vyprovodila Clare a objala ji na rozloučenou. Představovala si, jak Clare oznamuje tu novinu rodičům, Avery textuje Owenovi. Beckett v průběhu dne v rychlosti přiběhne do knihkupectví Clare zkontrolovat a pár minut se s ní potěšit.

V tu chvíli si dokonce přála, aby i ona měla komu zavolat nebo mít někoho, s kým by se podělila o tu báječnou zprávu.

Obešla zadní část hotýlku a zamířila po venkovním schodišti do druhého patra, pak seběhla o jedno níž ke svému bytu. V přízemí slyšela výskat Carolee radostí. Nepochybovala, že Justine Montgomeryová sestře právě oznámila, že se za pár měsíců stane pětinásobnou babičkou.

Hope se zavřela doma a následujících pár hodin volna strávila vyhledáváním informací o zdejší neviditelné obyvatelce a jejím příteli Billym, na něhož už dívka dvě stě let marně čeká.

KAPITOLA DVĚ

RYDERA MATČINA AKTIVITA PŘIVÁDĚLA k šílenství. Jestli přijde s nějakým dalším projektem dřív, než s bratry dokončí jeden z půl tuctu momentálně rozpracovaných, sebere psa a odstěhuje se někam hodně daleko, možná na Barbados. Tam si postaví malou chatrč a konečně začne žít v klidu.

Zastavil na parkovišti za Boonsboro Inn. Rekonstrukce téhle stavby jim trvala rok a práce neberou konce, protože se vždycky vyskytne nějaký nedokončený detail. Hotel sousedí s barabiznou, která se má podle chorobně podnikavé Justine Montgomeryové v blízké budoucnosti proměnit v moderní, útulnou posilovnu v trendy stylu.

Pohled na ošklivou zelenou proděravělou krychli nedělal Ryderovi vůbec radost, a to se na ni dívá zvenčí! Uvnitř narazili na nory divokých králíků, suterén je plný vody, schodiště a propadající se stropy připomínají scénu z hororu.

S největší chutí by někdy v noci nasedl do buldozeru a srovnal to ošklivé monstrum se zemí. Ta myšlenka mu už pár dnů nešla z hlavy, obzvlášť když mu Owen poslal zprávu, že dostali povolení k demolici vnitřku stavby. Tak to si příští dny náležitě vychutná.

Chvíli zůstal sedět ve voze s oddaným Dumbasssem vedle, zatímco Lady Gaga napínala hlasivky. Ta holka je sice ujetá, ale zpívat umí, pomyslel si.

S Dumbasssem si pozorně prohlíželi zelenou stavbu sousedící s vyšperkovaným hotýlkem. Demolice měl Ryder rád. Mlácení do zdí, likvidace starého ho odjakživa uspokojovala. A jaká to pak byla nádhera, sledovat proměnu prostoru, když se pustili do přestavby.

Fitness. Nikdy mu nešlo na rozum, jak se někdo může posadit k těm strojům a tupě makat. Není lepší něco tvořit? Tělocvičnu si dokázal představit – činky, hrazda a podobně. Ale fitko znělo zženštile. Zavánělo jógou, pilates a podobnými kurzy. Dámy se navlečou do přiléhavých minitriček, šortek a legín. Hlavně že se jim to tak líbí a vychutnají si pohyb jako on demolici.

Nemělo smysl pokračovat v neefektivním přemítání, dílo je dohodnuté. Vystoupil, v patách za ním vyskočil Dumbasss a poskakoval věrně po jeho boku.

Mám mizernou náladu, ale nevím proč. Pekárna je skoro hotová, práce na restauraci a hospodě jedou podle plánu. Už se těším, až se posadím ve výčepu k pivu.

U přestavby kuchyně chybí jen dvířka a Owen dojednává vestavné skříně pro dalšího zákazníka. Víc práce je lepší než žádná. Aspoň si budu moct postavit na stáří ten plážový srub na Barbadosu, spekuloval.

Přesto byl otrávený, cítil nepříjemné napětí. Příčinu si uvědomil v okamžiku, kdy se ohlédl po Boonsboro Inn.

Hope Beaumontová. To ona mu hraje na nervy. Je pravda, že odvádí bezchybnou práci, její posedlost organizováním a ustavičným zdůrazňováním detailů není to podstatné, co ho dráždí. Na podobné puntičkáře si dávno zvykl, jednoho v podobně bratra Owena má denně vedle sebe.

Hope Beaumontová se mu z nějakého důvodu dostala pod kůži víc, než by si přál, a to od onoho silvestrovského polibku. Omlouval své chování jako ne příliš šťastnou náhodu, impulzivní jednání. Ano, náhodný impuls. Už se to nesmí opakovat.

Nicméně přál si, aby byla baculatá domácí puťka středního věku s párem vnoučátek a zálibou v pletení svetrů. „Jednou se toho dočká,“ bručel k Dumbasssovi, který souhlasně mávl ocáskem.

Odemkl dělníkům vchod do budoucí restaurace a hospody Mac T’s. To místo se mu velice líbilo, obzvlášť poté, co vybourali společnou zeď. Vznikne široký vstupní prostor z jednoho podniku do druhého, takže hosté i personál budou moct pohodlně přecházet.

Avery dobře ví, co chce a jak svého cíle dosáhnout. Ryder si je už teď jistý, že vzniknou příjemné podniky k posezení a případné zábavě, kdykoli bude mít host chuť. Ve srovnání s rodinnou pizzerií a bistrem pro dělníky či výletníky vznikne „restaurace pro dospělé“, jak se Avery sama vyjádřila.

Ryder měl pro Vestu slabost, v prvé řadě pro jejich výtečnou Válečníkovu pizzu. Avery na svých strávnících už pár měsíců testuje nové recepty a on došel k závěru, že i jídla v novém podniku jeho žaludek bez problémů stráví.

Prošel prostorem ke spojovacímu otvoru a prohlížel si místo, kde bude výčep. Čeká je ještě hromada práce, ale dokázal si představit konečný výsledek s dlouhou barovou deskou, kterou bratři vyrobí na místě na míru z tmavého dřeva a položí na vysoký sokl z červených cihel. Těmi budou obložené i některé části zdi.

Dá se předpokládat, že interiér neurazí jeho estetické cítění, rád si zde posedí a zavzpomíná na nedávnou dřinu.

Zaslechl hlasy a vrátil se rozdělit řemeslníkům úkoly. Nejraději by si sám zapnul pracovní opasek a dal se do nějaké užitečné práce, jenže měl na novém pracovišti dojednané nějaké schůzky a už teď vidí, že nestihne přijet na čas.

Už se chystal odjet, když zahlédl na parkovišti náklaďáčky obou bratrů. Owen určitě neveze jen povolení k demolici, ale také čerstvé koblihy a kávu. Owen je prostě spolehlivý, i kdyby se město otřásalo ničivým zemětřesením.

V myšlenkách přeskočil k Beckettovi, manželovi něžné víly Clare, současnému otci tří a budoucímu otci dvou kluků. Dvojčata! kroutil nevěřícně hlavou. Pak ho napadlo, že radost z dalších vnoučat může matku rozptýlit natolik, že přestane vymýšlet další projekty. V hloubi duše o tom ovšem docela pochyboval.

Otevřenými dveřmi vyšel na ulici a už z dálky k němu zavanula vůně kávy. Je to tak, na Owena se člověk může spolehnout za každých okolností.

Sáhl po posledním kelímku, označeném R. Jasně, to by nebyl Owen!

Velkými doušky polykal kávu a při tom otvíral víko krabice s koblihami. Dumbasss vyklepával ocáskem o podlahu signál stavu nouze.

Ryder zaslechl bratry kdesi v králičí noře, ale nevěnoval jim pozornost. Vybral si koblihu, kousek hodil psovi a zamířil k projektové dokumentaci rozprostřené na kusu překližky. Prohlédl si ji sice už dřív, jenže výkresy ho tak ohromily, že neodolal, aby se znovu nepokochal Beckettovým konceptem, splňujícím všechny matčiny představy, ba nabídl ještě víc. Jo, tohle bude fakt lepší řešení, než srovnat boudu se zemí. Vykuchají, co se dá, a na zbytku cosi postaví.

Ryderovi plán v ničem nepřipomínal tělocvičnu – přinejmenším žádné boxovací pytle, šatní skříňky páchnoucí potem, na jaké byl zvyklý. Bude to salon. Než ho ovšem vybudují, snese se na Beckettovu hlavu během budoucích týdnů, měsíců a dost možná i let hromada kleteb kvůli všemožným komplikacím, které nepochybně nastanou. Ale přesto…

Zvednutí střechy bude praktické a dodá budově stylový vzhled a odstranění výstupku přesahujícího nad parkoviště je taky chytrý nápad. Velká okna vpustí do prostoru spoustu denního světla. To ovšem budou muset prorazit do škvárobetonových tvárnic další otvory. Parní lázně a sauny v moderních šatnách mu připadaly poněkud nadbytečné, ale upřímně řečeno není nad relaxaci v horké páře.

Pojídal koblihu, občas hodil sousto Dumbasssovi a přesunul se k nákresu prvního patra a technického vybavení.

Profesionální práce, chválil v duchu Becketta. Bratr měl nadání a vizi, přestože některé z těch jeho vizí se při realizaci projevily jako sakramentsky tvrdé oříšky.

Spláchl poslední sousto kávou, právě když se oba bratři vraceli z bludiště ruin.

„Povolení k demolici.“

„Zkontroluj si ho,“ řekl Owen, „a dobré ráno.“ Na hrudi vyžehleného sněhobílého trička se na šňůře houpaly sluneční brýle. Ale protože Beckett počítal s bratrovou pomocí při bourání, neposkvrněná bílá bude za chvíli minulostí.

„Ty si žehlíš džíny, hospodyňko?“ zadíval se Ryder podezíravě na Owenův oděv.

„Ne,“ odpověděl bratr a raději upřel pohled na krabici s koblihami, aby náhodou bráchovi jednu nevrazil. „Jsou jen čisté. Mám později nějaké schůzky.“

„Aha. Ahoj, zasloužilý otče.“

Beckett se usmál od ucha k uchu a prsty si pročísl kaštanové vlasy. „Kluci je chtějí pojmenovat Logan a Luke.“

„Wolverine a Skywalker?“ Ryder se zadumal. „X-Men a Hvězdné války. Zajímavá volba.“

„Mně se líbí. Clare se zpočátku smála, ale už souhlasila. Jsou to fajn jména.“

„Jo, hlavně že se líbí klukům.“

„Než se rozhodli, hučelo to doma jako v úle, až mě rozbolela hlava,“ dodal Beckett.

„To je teprve začátek,“ varoval ho Owen, „ale mít víc o dva už není tak velký rozdíl. Nejspíš je to všechno o organizaci a spolupráci.“

„Promluvil ten pravý,“ zabručel Ryder opovržlivě.

„Všechno je o plánování a režimu,“ bránil se Owen. „A když už jsme u toho, projdeme si plán prací a časový harmonogram.“ Vytáhl z pouzdra opasku mobilní telefon.

Ryder si vzal ještě jednu koblihu, aby díky přísunu cukru a tuku přežil ve zdraví lavinu detailních instrukcí. Inspekce, povolení, objednávky materiálu, dodávky, práce v interiéru, hrubé venkovní práce, dokončovací práce… Tohle všechno nosí v hlavě, sice asi ne v takových detailech a ve sloupečcích, jak Owen v organizéru. Ví, co se musí udělat a kdy, koho čím pověřit a jak dlouho bude práce trvat.

„Máma vybírá vybavení,“ využil Beckett pauzy v bratrově podrobném výčtu. „Běžecké trenažéry, posilovací stroje a různé další nesmysly.“

„Tomu nehodlám věnovat pozornost,“ prohlásil Ryder. Rozhlédl se po rozpadajících se sádrokartonových příčkách, shnilých podlahách. Ruiny. Trenažéry a pitomé podložky na jógu jsou zatím hodně vzdálená budoucnost.

„Možná bychom měli uvažovat o parkovišti.“

Teď Ryder zaostřil na Owena. „O co jde?“

„Když se barák zrekonstruuje od základu, stálo by za úvahu vymlátit dlažbu, srovnat terén, odvodnit ho a udělat nový povrch.“

„Krucinál.“ Ryder se jen tak z principu chystal protestovat, ale uznal, že drenáž bude nezbytná. „Dobrá, ale na to teď taky nemyslím.“

„Na co teda myslíš?“

Ryder bleskl po bratrech otráveným pohledem a odešel.

„Co mu zas je?“ uvažoval Owen.

„Těžko říct,“ povzdechl si Beckett a obrátil pozornost k dokumentaci. „Čeká nás pořádná fuška – hlavně Rydera – ale je to nutné.“

„Nejhnusnější barák ve městě,“ podotkl Owen.

„Jo, tuhle cenu by získal bez konkurence. Může nás těšit, že každý náš zásah povede jen k jeho dobru. Jen co přistaví kontejner, můžeme –“ Zarazil se, když se objevil Ryder s perlíkem a páčidlem.

„Jděte si pro nářadí,“ nařídil bratrům a opřel páčidlo o zeď. Bez velkého rozmýšlení přistoupil k jedné stěně a rozmáchl se. Ozvalo se tupé prasknutí a kusy sádrokartonu se rozlétly do prostoru. Ryder se spokojeným výrazem pohlédl na dílo.

„Kontejner –“

„Tak jede, nebo ne?“ přerušil ho Ryder a znovu se rozmáchl. „Jak funguje tvůj posvátný harmonogram?“

„Měli bychom tu nasadit pár chlapů,“ uvažoval Beckett.

„Tu zábavu jim nedopřeju.“ Když vzduchem zasvištěl perlík, Dumbasss se pro jistotu odsunul pod stojany na řezání dřeva, aby si zdříml v bezpečí.

„Má pravdu,“ ohlédl se Beckett po Owenovi s potutelným úsměškem. „Měli bychom začít v prvním patře.“

„Tahle zeď není nosná,“ zavrčel Ryder. Ještě párkrát udeřil do chatrné stěny a zbyla po ní jen hromada bílé suti. „Tak,“ vydechl si a spokojeně se opřel o perlík. „Vykuchejme tu králičí noclehárnu do poslední třísky,“ zašklebil se na bratry.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ