Copyright © John Steinbeck

Translation © František Vrba, 1968

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického zhodnocení.

Z anglického originálu East of Eden

přeložil František Vrba

Redakční úprava Darina Daňková

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2002

shop@alpress.cz

První vydání v nakladatelství Alpress

ISBN 978-80-7466-720-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-721-3 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

OBSAH

Pascalu Covicimu

Část PRVNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

Část DRUHÁ

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

Část TŘETÍ

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

KAPITOLA 29

KAPITOLA 30

KAPITOLA 31

KAPITOLA 32

KAPITOLA 33

Část ČTVRTÁ

KAPITOLA 34

KAPITOLA 35

KAPITOLA 36

KAPITOLA 37

KAPITOLA 38

KAPITOLA 39

KAPITOLA 40

KAPITOLA 41

KAPITOLA 42

KAPITOLA 43

KAPITOLA 44

KAPITOLA 45

KAPITOLA 46

KAPITOLA 47

KAPITOLA 48

KAPITOLA 49

KAPITOLA 50

KAPITOLA 51

KAPITOLA 52

KAPITOLA 53

KAPITOLA 54

KAPITOLA 55

POZNÁMKA

Pascalu Covicimu

Milý Pate,

přišel jsi za mnou, když jsem vyřezával nějakou figurku ze dřeva, a řekl jsi: „Co abys udělal něco pro mě?“

Zeptal jsem se tě, co bys chtěl, a tys odpověděl: „Skříňku.“

„Na co?“

„Na věci.“

„Na jaké věci?“

„Podle toho, co máš,“ řekl jsi.

Tady máš tedy svou skříňku. Dal jsem ti do ní skoro všechno, co mám, ale ještě není plná. Je v ní bolest i vzrušení a dobré i špatné pocity, zlé i dobré myšlenky – rozkoš z vymýšlení i něco zoufalství a nepopsané radosti z tvorby.

A navrch k tomu všechna vděčnost i láska, kterou k tobě cítím.

Jenomže skříňka ještě pořád není plná.

JOHN

Část PRVNÍ

KAPITOLA 1

Salinaské údolí leží v severní Kalifornii. Je to dlouhá, úzká dolina mezi dvěma horskými hřebeny, jejímž středem se vine a klikatí řeka Salinas, dokud se nakonec nevrhne do Montereyského zálivu. Pamatuji se na jména, která jsme v dětství dávali trávám a tajemným květinám.

Pamatuji se, kde žijí ropuchy a kdy se v létě probouzejí ptáci a jak voněly stromy a roční období – a jak vypadali a chodili i voněli lidé. Paměť na čichové vjemy je velmi obsáhlá.

Pamatuji se, že Gabilanské hory na východní straně údolí byly světlé a veselé pohoří, prosluněné a půvabné a nějak pohostinné, že se člověku chtělo vylézt na jeho teplá předhoří, skoro tak jako touží dítě vylézt si na klín milované mámě. Byly to přívětivé hory plné hnědé travnaté lásky. Hory Santa Lucias se rýsovaly na západní obloze, oddělovaly údolí od otevřeného moře a byly temné a zádumčivé – nevlídné a nebezpečné. Vždycky jsem se západu děsil, kdežto východ jsem miloval. Nepovím, odkud se to ve mně vzalo, leda snad z toho důvodu, že přes vrcholky Gabilan přicházelo jitro a z hřebenů Santa Lucias se znovu snášela noc. Možná že zrození a smrt dne nějak ovlivnily mé pocity k těm dvěma horským pásmům.

Po obou stranách údolí vytékaly z kaňonů mezi kopci potoky a říčky, které spadaly ke korytu řeky Salinas. V deštivých zimách se rozvodňovaly v prudké bystřiny a vzdouvaly řeku, až se občas bouřlivými víry rozlila z břehů, a pak se změnila v ničivý živel. Rvala okraje farmářských pozemků a splachovala celé půdy; strhávala do svého proudu stodoly a domy, které roztančené odplouvaly do dálky. Zákeřně uchvacovala krávy a prasata a ovce, topila je ve svých kalně hnědých vodách a odnášela je do moře. Když potom přišlo pozdní jaro, stáhla se řeka od krajů a objevily se písčité břehy. A v létě vůbec netekla na povrchu. Zůstaly jenom tůňky, vymleté místy pod vysokým břehem. Břehy znovu zarostly sítím a trávami a vrby s troskami po zátopě se narovnaly v korunách. Salinas byla řeka jenom na půl úvazku. Letní slunce ji vždycky zahnalo do podzemí. Nebyla to řeka nijak krásná, ale jinou jsme neměli, a tak jsme se jí vychloubali – jak nebezpečná je v mokré zimě a jak vyschlá je v suchém létě. Když člověk nemá nic jiného, může se vychloubat vším. A čím toho možná má míň, tím víc ho to nutí k chvástání.

Dno Salinaského údolí mezi horskými pásmy a pod jejich úpatím je rovinaté, protože dolina kdysi bývala dnem stošedesátikilometrového mořského chobotu. Ústí řeky u Mechového přístaviště tvořilo tenkrát před staletími bránu do toho dlouhého vnitrozemského zálivu. Můj táta kdysi vrtal v údolí studnu, osmdesát kilometrů od ústí. Vrták nejprve vynesl svrchní prsť, pak štěrk a potom bílý mořský písek plný mušlí, a dokonce úlomků velrybích kostí. Vrstva písku byla sedm metrů tlustá a pak přišla znovu černá země, dokonce s kouskem červeného sekvojového dřeva, toho nezničitelného dřeva, které netrouchniví. Před vznikem mořského chobotu musel být v údolí prales. To všechno se kdysi dálo přímo pod našima nohama. A mně se někdy v noci zdávalo, že cítím to moře i ten dřívější sekvojový prales.

Širou pláň údolí tvořily akry hluboké a úrodné prsti. Potřebovala jenom vydatné zimní deště, aby z ní vyrazila tráva a květiny. Jarní květena ve vlhkých letech bývala neuvěřitelná. Celé dno údolí i úpatí kopců pokrýval koberec lupin a máků. Jedna žena mi kdysi řekla, že barevné květy se ještě víc rozzáří, když k nim přidáte pár bílých květů pro zdůraznění barev. Každý plátek modré lupiny má bílý krajíček, takže louka lupin svítí jásavější modří, než si člověk vůbec dovede představit. A mezi lupinami byly rozhozeny ostrůvky kalifornských máků. I ty přímo hoří – ani oranžově, ani zlatě, ale kdybyste roztavili ryzí zlato a mohli z něho sbírat smetanu, taková zlatá smetana by asi měla barvu těch máků. Sotva odkvetly, nastal čas žluté hořčice, která narůstala jaksepatří do výšky. Když se přistěhoval do údolí můj dědeček, bývala hořčice tak vysoká, že člověku na koni vykukovala ze žlutých kvítků jenom hlava. Ve vyšších polohách rostly rozsety v trávě blatouchy, netřesky a žluté macešky s černými obličejíčky. O něco později se objevily šarlatové a žluté indiánské štětce, podobné náprstkům. Takové květiny kvetly na otevřených prostranstvích vystavených slunci.

Pod věčně zelenými virginskými duby, ve stínu a v šeru, bujel netík, zvaný panenské vlasy, který příjemně voněl, a z mechovitých potočních břehů visely celé chumáče pětilistého břečťanu a zlatovlásku. A rostly tam zvonky, drobné lucerničky, smetanově bílé a skoro hříšné napohled, které byly tak vzácné a čarovné, že když nějaké dítě takový zvonek našlo, připadalo si celý den jako zvlášť vyznamenané.

V červnu trávy vybujely a zhnědly a svahy kopců dostaly nahnědlou barvu, která vlastně nebyla hnědá, nýbrž zlatá a šafránová a rudá – nepopsatelná barva. A od té doby až do příštích dešťů země vysychala a vodní toky se vytrácely. Planina rozpukala. Řeka Salinas se vsákla pod písčiny. Údolím zavál vítr, vířil prach a uschlá stébla a dul stále silněji a drsněji cestou na jih. Večer ustával. Byl to řezavý, znervózňující vítr, a částečky prachu se člověku zasekávaly do kůže a pálily do očí. Lidé pracující na polích nosili ochranné brýle a uvazovali si přes nosy kapesníky, aby se před tím prachem uchránili.

V údolí byla hluboká a žírná ornice, ale úpatí kopců pokrývala jenom vrstvička prsti, ne hlubší než kořínky trávy; a čím výš se člověk dostal do pahorkatiny, tím byla ta vrstvička tenčí, trčely z ní křemeny, až se konečně na rozhraní podrostu proměnila v suchý křemenný štěrk, ve kterém se oslnivě odráželo žhavé slunce.

Mluvil jsem o tučných letech, kdy hodně pršelo. Ale byla taky léta suchá, která údolí naháněla hrůzu. Střídala se v třináctiletém cyklu. Zpravidla přišlo pět či šest báječných roků, kdy napršelo padesát až pětašedesát centimetrů a země přímo hýřila trávou. Pak nastalo šest nebo sedm slušných let s třiceti až čtyřiceti centimetry srážek. A pak nadešla suchá léta; někdy nenapršelo víc než osmnáct či dvacet centimetrů. Země vyschla, tráva vyrazila na pár mizerných centimetrů a v údolí se objevily rozlehlé prašivé lysiny. Duby okoraly a podrost pelyňku zešedl. Země pukala, prameny vyschly a dobytek malátně oždiboval suché větvičky. V takových dobách se Salinaské údolí rolníkům i dobytkářům znechucovalo. Krávy hubly a někdy hynuly hlady. Lidé si museli tahat na farmy v barelech vodu jenom na pití. Některé rodiny prodávaly svůj majetek skoro zadarmo a stěhovaly se pryč. A všichni bez výjimky zapomínali v hubených letech na léta tučná, a v letech s dostatkem vláhy ani nepomyslili na léta suchá. Tak to bylo vždycky.

Takové tedy bylo dlouhé Salinaské údolí. Jeho historie se podobala historii celého státu. Nejdřív tu žili indiáni, podřadné plemeno bez energie, vynalézavosti a kultury, lidé, kteří se živili červy, kobylkami a korýši, neboť byli příliš líní lovit nebo rybařit. Jedli jenom to, co se dalo posbírat, a nic nepěstovali. Na mouku si roztloukali hořké žaludy. I jejich válečnictví připomínalo unavenou pantomimu.

Pak přišly průzkumné výpravy tvrdých a vysušených Španělů, chamtivých a realistických; bažili po zlatě nebo po Bohu. Sbírali duše právě tak, jako sbírali šperky. Hromadili ve svém vlastnictví hory a údolí, řeky a celé obzory stejným způsobem, jako dnes někdo hromadí stavební parcely. Tihle houževnatí a vyprahlí mužové neklidně vymetali pobřeží sem a tam. Někteří z nich se usazovali na pozemcích rozlehlých jako celá knížectví, které jim postupovali španělští králové, nemajíce nejmenší představu o velikosti svých darů. Tihle první vlastníci žili v ubohých feudálních osadách a jejich stáda se potulovala i množila bez dohledu. Čas od času pobíjeli dobytčata kvůli kůžím a loji na svíčky, kdežto maso ponechávali supům a kojotům.

Kam Španělé vkročili, museli pojmenovat všechno, nač padli. Taková je první povinnost každého průzkumníka – povinnost i privilegium. Všechno pojmenovat, než to zanesete do své ručně kreslené mapy. Byli to samozřejmě zbožní lidé, a muži, kteří uměli číst a psát, vedli záznamy a kreslili mapy, byli houževnatí a neúnavní kněží cestující s vojáky. A tak se jako první místní jména objevila jména svatých nebo názvy církevních svátků slavených na jednotlivých zastávkách. Svatých je mnoho, ale jejich počet není nevyčerpatelný, takže se ta první pojmenování leckdy opakují. San Miguel, San Michael, San Ardo, San Bernardo, San Benito, San Lorenzo, San Carlos, San Francisquito. A pak svátky – Natividad nebo Nacimiente, Narození Páně; Soledad, P. Marie v Samotě. Ale místní jména ovlivnily i pocity výprav v určité době: Buena Esperanza, dobrá naděje; Buena Vista, poněvadž přišli na krásnou vyhlídku; nebo Chualar, protože tam bylo hezky. Potom přišla popisná jména: Paso de los Robles, protože tam rostly duby; Los Laureles kvůli vavřínům; Tularcitos kvůli rákosí v močálech; a Salinas kvůli alkali, které se bělalo jako sůl.

Pak dávali místům jména podle zvířat a ptáků, které tam viděli – Gabilanes podle jestřábů létajících nad těmi horami; Topo podle krtka; Los Gatos podle divokých koček. Někdy vyplynulo jméno z povahy místa: Tassajara, šálek s podšálkem; Laguna Seca, suché jezero; Corral de Tierra, ohrada z hlíny. Paraiso připomínalo ráj.

Pak přišli Američané – ještě chamtivější, neboť jich bylo víc. Zabrali pozemky a předělali zákony, aby potvrdili svoje právo. Po kraji se rozšířily farmy, nejdřív v údolích a pak na svazích předhoří, malé dřevěné domky se střechami z hrubých sekvojových šindelů a s dobytčími ohradami ze štípených kůlů. Kdekoli prýštil ze země pramínek vody, vyrostl dům a začala se množit rodina. Do zahrádek před domky si nasázeli červené pelargonie a růžové keře. Místo stezek se objevily stopy kolesek a ve žluté hořčici se začala rýsovat pravoúhlá žitná, ječná a pšeničná pole. U frekventovaných cest se na každé desáté míli objevil obchod se smíšeným zbožím a kovárna, a to byly zárodky malých městeček jako Bradley, King City či Greenfield.

Američané měli větší sklon pojmenovávat místa po lidech nežli Španělé. Po osídlení údolí připomínají místní jména spíše události, ke kterým tam došlo, a taková jména mě fascinují nejvíc, poněvadž každé z nich naznačuje nějaký zapomenutý příběh. Myslím jména jako Bolsa Nueva, nový měšec; Morocojo, chromý mouřenín (kdo to byl a jak se tam dostal?); Kaňon divokých koní, Svah mustangů a Košilatý kaňon. Místní jména obsahují nálož, kterou do nich vložili ti, kdo je vymysleli; uctivě či neuctivě, popisně, poeticky nebo potupně. Jménem San Lorenzo můžete pokřtít všechno na světě, ale Košilatý kaňon nebo Chromý mouřenín jsou jména docela jiného druhu.

Odpoledne fičel nad usedlostmi vítr a farmáři začali vysazovat míle eukalyptových větrolamů, aby uchránili ornici před rozfoukáním. Tak nějak to v Salinaském údolí vypadalo, když tam můj dědeček přivedl babičku a usadili se na úpatí hor na východ od King City.

KAPITOLA 2

Mám-li vám povědět o Hamiltonových, musím se spolehnout na zprávy z doslechu, na staré fotografie, na tradované historky a na vzpomínky, zamlžené a promíchané se zkazkami. Nebyli to nijak známí lidé, a tak o nich existuje jen málo zapsaných údajů, až na obvyklá lejstra týkající se narození dětí, sňatků, vlastnictví půdy a úmrtí.

Mladý Samuel Hamilton přišel ze severního Irska stejně jako jeho manželka. Pocházel z rodiny drobných rolníků, ani bohatých, ani chudých, která žila po staletí z jedněch polností v jednom kamenném domě. Hamiltonovým se podařilo nabýt pozoruhodného vzdělání a sečtělosti; a jak tomu na tom zeleném ostrově často bývá, byli spřízněni a spojeni s lidmi velmi vysokého i velmi nízkého stavu, takže jeden bratranec mohl být baronet a druhý žebrák. A samozřejmě byli potomci starých irských králů jako každý Irčan.

Proč Samuel opustil kamenný dům a zelené polnosti svých předků, mi není známo. Nikdy se nemíchal do politiky, takže ho sotva vyhnalo obvinění z rebelie, a byl úzkostlivě poctivý, což vylučuje motiv policejního stíhání. V naší rodině se šuškalo – byl to spíš nevyslovený pocit než rodinná historka –, že ho z vlasti vyhnala láska, a to ne láska k ženě, kterou si vzal za manželku. Nevím však, jestli jeho láska byla až příliš úspěšná, nebo jestli odejel z pýchy zraněné láskou nešťastnou. Vždycky jsme si radši mysleli to první. Samuel byl hezký chlapík, měl osobní kouzlo a veselou povahu. Těžko si dovedu představit, že by ho nějaká irská vesnická holka odmítla.

Přišel do Salinaského údolí v plném rozmachu a síle, překypoval vynálezy a energií. Měl sytě modré oči, a když byl unavený, jedno mu maličko ujíždělo směrem ven. Byl hromotluk, ale v něčem byl delikátní. I při tak uprášeném zaměstnání, jako je dobytkaření, byl vždycky jako ze škatulky. A měl šikovné ruce. Dobře se vyznal v kovářství, tesařině a řezbářství a z kousků dřeva a kovu dovedl vyčarovat, nač jste si vzpomněli. Věčně vynalézal nové způsoby, jak věci prováděné postaru udělat lépe a rychleji, ale jaktěživ neměl za mák talentu na vydělávání peněz. Jiní lidé, kteří ten talent měli, dokázali Samuelovy nápady zpeněžit a zbohatnout na nich, ale on sám si po celý život sotva vydělal na živobytí.

Nevím, co ho vlastně zavedlo právě do Salinaského údolí. Nezdálo by se, že je to právě nejvhodnější kraj pro člověka ze zelené země, ale přece jen se tam přistěhoval, asi třicet let před koncem století, a přivedl si s sebou svou drobnou irskou manželku, která měla asi tolik smyslu pro humor jako slepice. Měla nevrle přísnou presbyteriánskou náturu a soubor mravních zásad, které připichovaly jako špendlíkem a ubíjely skoro každou životní příjemnost.

Nevím, kde ji Samuel poznal, ani jak se o ni ucházel a jak se s ní oženil. Myslím, že se mu určitě vrylo do srdce nějaké jiné děvče, protože byl muž jako stvořený pro lásku a jeho manželka nepatřila k ženám, které dávají své city najevo. A přesto za celá ta léta v Salinaském údolí, od Samuelova mládí až do smrti, nedošlo k nejmenšímu náznaku, že by se někdy vypravil za jinou.

Když se Samuel s Lízou do Salinaského údolí přistěhovali, všechna půda na planině byla už zabrána, celé žírné dno doliny, menší úrodné kapsy mezi kopci i lesy, ale okrajové pozemky pořád ještě čekaly na osídlení, a Samuel Hamilton se usadil v holých kopcích na východ od nynějšího King City.

Řídil se obvyklou praxí. Zabral si jednu čtvrtmíli pro sebe a druhou pro manželku, a protože jeho žena byla těhotná, i další čtvrtmíli pro dítě. Během let se jim narodilo devět dětí, čtyři chlapci a pět děvčat, a při narození každého z nich se ranč rozšířil o novou čtvereční čtvrtmíli, což dohromady dělá jedenáct čtvrtmil nebo sedmnáct set šedesát akrů čili něco přes sedm set hektarů.

Kdyby ta půda za něco stála, byli by Hamiltonovi boháči. Jejich pozemky však byly kamenité a suché. Nikde žádný pramen a vrstvička prsti tak tenká, že se z ní draly křemité kosti. Dokonce i pelyněk tu zápasil o holou existenci a duby zakrsly nedostatkem vláhy. I v celkem slušných letech tu bylo tak málo pastvy, že dobytek zůstával hubený, jak stále pobíhal a hledal, kde by se napásl. A z těch svých holých kopců se Hamiltonovi dívali na západ do žírného údolí a do zeleně kolem řeky Salinas.

Samuel si postavil dům vlastníma rukama, stejně jako stodolu a kovárnu. Brzy poznal, že i kdyby měl deset tisíc akrů okolní pahorkatiny, bez vody by se na kamenité půdě neuživil. Vyrobil si těma šikovnýma rukama zařízení na vrtání studní a vrtal je na pozemcích šťastnějších lidí. Vynalezl a zkonstruoval mlátičku, se kterou o žních putoval po údolních farmách a mlátil tam obilí, které by na jeho vlastní farmě nevyrostlo. A v kovárně ostřil radlice a opravoval brány a svářel zlámané nápravy a koval koně. Chlapi z celého okolí mu nosili nářadí k opravě i k vylepšení. Kromě toho milovali Samuelovo vyprávění o světě a o myšlenkách, jaké tím světem hýbají, o poezii a filozofii, která se rozvíjí mimo Salinaské údolí. Samuel měl sytý, hluboký hlas, příjemný při zpěvu i řeči, a třebaže nemluvil s irským přízvukem, intonace jeho zpěvavých kadencí lahodila uším zamlklých farmářů z doliny. Přinášeli i whisky, a sotva se octli z dohledu kuchyňského okna a přísných očí paní Hamiltonové, přihýbali si z láhve hřejivými doušky a žvýkali pak zelený divoký anýz, aby to z nich nebylo cítit. Byl to špatný den, když kolem ohně nestáli tři čtyři chlapi zaposlouchaní do zvonění Samuelova perlíku a do jeho řečí. Říkali o něm, že je geniální komik, pečlivě si jeho historky opakovali cestou domů, a pak se vždycky divili, co se to z nich cestou vypařilo, proč už nikdy nemají ten břink, když je sami vykládají doma v kuchyni.

Samuel by býval mohl zbohatnout ze svého studnaření a z mlátičky a z kovárny, jenomže neměl žádné obchodní buňky. Jeho zákazníci, kteří si nikdy nemohli loktem do kapsy, mu slibovali zaplacení až po žních, a pak až po Vánocích, a potom až – až na to nakonec zapomněli. Samuel je nedokázal upomínat. A tak zůstali Hamiltonovi chudí.

Děti se jim rodily pravidelně rok co rok. Těch pár přepracovaných doktorů v okrese se k porodům na ranče zvlášť často nedostalo, ledaže se radost proměnila ve zlý sen, který se protáhl na několik dní. Samuel Hamilton asistoval při narození všech svých dětí, vždycky zavázal obratně pupeční šňůru, poplácal novorozeně po zadečku a uklidil nepořádek. Když při porodu nejmladšího chlapce došlo k nějaké menší závadě a novorozeně začalo černat, Samuel mu přitiskl rty na pusinku a vdechoval mu a zase vtahoval vzduch, dokud to mrně nezačalo dýchat samo. Měl tak obratné a jemné ruce, že ho k porodům začali volat sousedé z okruhu třiceti kilometrů. A Samuel si počínal stejně obratně, ať šlo o kobylu, o krávu, nebo o ženskou.

Samuel měl na přístupné polici velkou černou knihu se zlatými písmeny na deskách – Domácí lékař dr. Gunna. Některé stránky byly samým listováním ohmatané až do oslích uší, kdežto jiné snad nikdy nespatřily světlo světa. Prolistovat Domácího lékaře znamená poznat medicínskou historii rodiny Hamiltonových. Ohmatané kapitoly se týkají zlomenin, řezných ran, pohmožděnin, příušnic, spalniček, housera, spály, záškrtu, revmatismu, ženských potíží, kýly a samozřejmě všeho, co souvisí s těhotenstvím a s rozením dětí. Hamiltonovým buďto přálo štěstí, nebo žili mravně, poněvadž kapitoly o kapavce a syfilidě nebyly nikdy otevřeny.

Nikdo se Samuelovi nevyrovnal v uklidňování hysterie a konejšení vyděšených dětí. Takovou moc měla jeho lahodná řeč a něžná duše. A právě tak jako dbal na tělesnou čistotu, byl čistý i v myšlenkách. Chlapi, kteří si s ním přišli poklábosit do kovárny a poslechnout si ho, nechali na chvíli klení, ne že by se nějak zvlášť krotili, ale sami od sebe, jako by tam na hrubosti nebylo místo.

V Samuelovi vždycky zůstalo něco cizokrajného. Snad to tkvělo v kadenci jeho řeči a působilo to na muže – i na ženy – tak, že se mu svěřovali s věcmi, které by nevyslovili před příbuznými ani před blízkými přáteli. Jistá cizota ho od nich odlišovala, takže pro ně byl bezpečnou schránkou tajemství.

Líza Hamiltonová byla Irčanka z docela jiného těsta. Měla malou a kulatou hlavu a v ní malé a kulaté názory. Nos měla jako knoflík, tuhou, trochu ustupující bradičku a pevně semknutá ústa, paličatě rozhodnutá provést svou, i kdyby ji od toho odrazovali kůrové andělští.

Dobře vařila prosté pokrmy a její domácnost – vždycky to byla její domácnost – stále svítila čistotou. Porody ji příliš nezdržovaly – nanejvýš čtrnáct dní po slehnutí si na sebe musela dávat pozor. Měla nejspíš pánev z velrybí kostice, poněvadž rodila jedno statné dítě za druhým.

Velice vyvinutý měla smysl pro hřích. Zahálka byla hřích, stejně jako hraní karet, které pro ni představovalo jistou odrůdu zahálky; dívala se podezíravě na každou zábavu, na tanec, na zpěv i na pouhý smích. Byla přesvědčena, že lidé, kteří se baví, dávají duši všanc ďáblu. A to bylo mrzuté, poněvadž Samuel se smál rád, jenomže Samuel nejspíš dával duši všanc ďáblu. Manželka ho chránila, jak jen mohla.

Vlasy nosila vždycky utažené dozadu a svázané do pevného drdolu. A protože si nemohu vzpomenout, jak se oblékala, nosila určitě šaty, jaké se k ní přesně hodily. Nebyla v ní ani jiskřička humoru a jenom občas projevila řezavý vtip. Vnukům naháněla strach, poněvadž neměla žádnou slabost. Statečně a bez nářků nesla životem svůj kříž, přesvědčená, že to je způsob, jakým by podle jejího Pánaboha měli žít všichni. Věřila, že odměna přijde až potom.

Lidé, kteří přišli poprvé na Západ, zvlášť z evropských maličkých hospodářství, o něž se mezi vlastníky sváděly takové boje, a uviděli tolik půdy, za kterou stačilo podepsat lejstro a postavit základy domu, jako by propadali nenasytné chamtivosti. Chtěli té půdy víc a víc – pokud možná dobré, ale nakonec jakékoli. Utkvěly jim možná stopy vzpomínek na feudální Evropu, kde se slavné rodiny domohly postavení a udržely si je, poněvadž vlastnily velké majetky. První novousedlíci zabírali víc půdy, než mohli potřebovat a využít. A všechny proporce se převrátily. Člověk, který s desíti akry mohl být v Evropě zámožný, byl se dvěma tisíci akrů v Kalifornii chudý jako kostelní myš.

Netrvalo dlouho a všechny pozemky v holých kopcích poblíž King City a San Ardo byly rozebrány a po pahorkatině se roztroušeně usadily otrhané rodiny, snažící se ze všech sil vytřískat živobytí z hubené kamenité prsti. Tihle lidé žili jako kojoti, zchytrale, zoufale a v nedostatku. Přistáli bez peněz, bez zařízení, bez nářadí, bez úvěru a zejména bez nejmenší znalosti nové země a bez techniky k jejímu žití. Nevím, jestli jim to dovolila božská hloupost, nebo veliká víra. V každém případě taková hazardérská podnikavost už skoro vymizela ze světa. Jenomže ty rodiny všechno přežily a začaly se rozrůstat. Pomáhala jim vlastnost, která také už téměř vymizela, nebo možná jenom na čas upadla do zapomenutí. Tvrdívá se, že věřili celým srdcem ve spravedlivého a morálního Boha, o něhož se mohli opřít a nestarat se o menší jistoty, které jim spadly samy do klína. Ale já si myslím, že spoléhali především sami na sebe, respektovali sami sebe jako jedince a nepochybovali o své hodnotě a potenciální morálce – a teprve proto mohli propůjčit Bohu svou vlastní odvahu a důstojnost, kterou pak z něho čerpali. S něčím takovým se už nesetkáváme – snad z toho důvodu, že lidé už sami sobě nevěří, takže jim nezbývá nic jiného než najít si někoho silného a sebejistého, i když se může mýlit, a pověsit se mu na šosy.

Kdežto mnozí přišli do Salinaského údolí bez groše v kapse, našli se i takoví, kdo prodali majetek někde jinde a přijeli sem s penězi, aby tu začali nový život. Ti si pak obyčejně koupili půdu, ale dobrou půdu, postavili si domy z hoblovaných trámů a měli koberce a v oknech kosočtverečné tabulky z barevného skla. Podobných rodin byla řada, a ty získaly dobré pozemky v dolině a vymýtily žlutou hořčici a začaly pěstovat pšenici.

Takový muž byl Adam Trask.

Koniec ukážky