Copyright © Jaroslava Černá, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jaroslava Černá, 2015

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-890-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-891-3 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Úvodem

Perchta z Rožmberka, provdaná za Hanuše (Jana) z Lichtenštejna, žije v obecném povědomí jako Bílá paní, která se dodnes zjevuje na rožmberských sídlech.

Když zpracovávám historický román, vždy čerpám z několika pramenů.

V případě paní Perchty se mi mimo jiné dostala do rukou útlá knížka Listy bílé paní rožmberské od PhDr. Anny Skýbové, CSc., vydané v roce 1985.

V této publikaci je mimo jiné soubor dopisů. Ve většině z nich Perchta žaluje o svém bídném životě otci Oldřichovi a bratrům. Listy Perchta diktovala svému písaři většinou na Mikulově, ve Valticích a putovaly v brašně posla na krumlovské panství, Perchtina domova před svatbou. Není pochyb, že Perchta byla týranou ženou. Nebylo pro mě tedy ani překvapením, když jsem zjistila, jak došlo k jejímu prokletí a proč nemá klidu ani po smrti.

Považuji ale za nutné vysvětlit, proč se v textu tyto listy objevují, ač mohou působit třeba trochu těžkopádně. Bylo totiž velmi náročné přizpůsobit jazyk a výrazy z 15. století současné češtině tak, aby se nezměnil smysl vět, případně celého sdělení.

Původní listy paní Perchty jsou uloženy v archivu třeboňského zámku a zůstávají pravdivým svědectvím o jejím těžkém životě, bídě, hladu a ponižování. A právě zásluhou těchto historicky vzácných listů, prokletím a svědectvími o Perchtině zjevování v podobě Bílé paní byl její trpký život proměněn ve věčnost.

MOTTO:

Kdo mi pomůže nést můj úděl, když samotný Bůh se ode mne odvrátil?

Proč mě příroda obdařila krásou a smyslnými ústy, když zůstávají pevně semknutá strachem z trýzně a bolesti, která přijde tak jistě, jako zítřejší rozbřesk a další krutý den.

Co ještě mi život může vzít? Co ještě mi připraví, jestliže už teď nedokážu odpustit?

KAPITOLA 1

ČTVRTEK 13. LISTOPADU 1449, KRUMLOV

Obloha nad městem měla toho rána barvu vyleštěného ocelového meče. Prudký chladný vítr narážel do skály, silueta hradního sídla na jejím vrcholku sotva vystupovala z ranního šera.

Perchta několikrát zamrkala, aby jí oči zalité slzami dovolily naposledy pohlédnout na zdi rodného hradu.

Obraz se vyjasnil, tváře ji pálily.

Naposledy? Ptala se mladá žena sama sebe, protože její zoufalé nitro a nehostinné ráno podobné pocity vyvolávalo. Přece se mohu kdykoliv vrátit a sourozence i otce navštívit, přesvědčovala se v duchu a snažila se více neplakat. Jenže na cestě od hlavní brány náhle zahlédla spěchající Anežku.

„Sestřičko!“ Dívky si padly do náruče.

„Věděla jsem, že odjezd pro tebe nebude vůbec snadný,“ promluvila tiše Perchtina starší sestra a setřela dívce slzy. I když se rozloučily už včera večer, Anežka tušila, že sestra bude potřebovat povzbuzení.

„Moje malá sestřičko, slz už bylo dost, vždyť jsi nepřestala plakat od okamžiku, kdy jsi svému ženichovi dala před Bohem slib věrnosti.“

„A přesto jsem ještě všechny nevyplakala,“ šeptla opatrně Perchta, aby ji neslyšel její manžel. Jan, usazený v sedle mocného hřebce se snažil netrpělivé zvíře neustále uklidňovat a ovládat hlavně svůj vlastní hněv. Nebylo by vhodné, aby novomanželce dával najevo zlost, když jsou oddáni sotva tři dny. Vzápětí se neudržel a po chvíli křikl na loučící se ženy: „Vyjíždíme!“ V hlase mu zazněla skrytá výhružka. Pak popohnal koně k čelu seřazeného průvodu.

„Třeba se všichni mýlíme,“ objala Anežka naposledy sestru. „Vždyť všechno může být jinak! Přeji ti šťastnou cestu na mikulovská panství a radostný život v novém domově.“

Pokusila se o povzbudivý úsměv a pomohla roztřesené Perchtě nastoupit do kočáru.

Než stačila zamávat, koně zabrali a kola kočáru zaskřípala na štěrkové cestě.

„Bůh tě, drahá sestřičko, opatruj,“ zašeptala Anežka a pomalu se vracela do hradu. Vůbec se necítila dobře. Sklonila hlavu. Nikdo jí nevymluví, že její mladší sestra se před třemi dny provdala za neurvalce a násilníka. Vždyť mu to hledí z očí! Jak jen otec mohl něco takového dopustit! Anežka bezděčně zavrtěla hlavou. Když Jana z Lichtenštejna nabídli jako možného ženicha jí, všechno se v ní tehdy vzepřelo a důrazně otci oznámila, že se vdávat nehodlá. Jenže laskavá a poddajná Perchta podlehla otcovým nářkům a nátlaku a za šlechtice, kterého provází pověst pijana a hrubiána, se nakonec provdala.

„Bože, dej, ať se mýlím.“ Anežka se v hlavní bráně zvolna otočila. V dálce, na cestě od hradu mizel poslední vůz doprovodu novomanželů Jana z Lichtenštejna a Perchty z Rožmberka.

* * *

Perchta se pohodlně usadila v kočáru a zahalila se do teplého pláště. Dvě ženy na protějším sedadle svou paní s útrpností sledovaly. Žádná ale nepromluvila. Co říct, když na tvářích novomanželky byly už tři dny znatelné stopy po soli z vyplakaných slz.

Obě ženy věděly, že jejich paní a přítelkyně nepláče štěstím, ale naopak se těžko smiřuje se ztrátou své skutečné lásky. Jestli dokáže zapomenout na mladíka, od kterého ji odloučil právě sňatek podle přání otce, to ukáže pouze čas. Jen ten dokáže zahojit bolavé srdce.

Perchta stiskla víčka. Jenže v tom okamžiku uviděla tvář svého milovaného Petra ze Šternberka. Hluboké oči plné něhy, ústa šeptající slib věrnosti až za hrob. To ona zradila svou lásku! Odpustíš mi někdy? ptala se v duchu milovaného muže.

A zatímco se paní Šiermaryn ze Šietmarku raději dlouze zadívala z okna kočáru, panna Machna Koníková, Perchtina komorná, žasla nad dalším nekonečným proudem slz.

„Vždyť si, paní, oči vypláčeš,“ vzdychla a vzala Perchtu za ruce. „Neboj se, zvykneš si,“ pokusila se ji utěšit. „Nejsi první ani poslední, kdo musel uposlechnout vůli otce a provdat se podle přání a dohody šlechtických rodin. A tvůj manžel, ať se o něm říká cokoliv, na tebe bude jistě hodný.“

„Snad se změní,“ dodala Šiermaryn. „Vždyť tvé laskavosti a dobrotě nikdo neodolá,“ dodala, ale v hlase měla pochyby. Sledovala ženicha celé tři dny a musela přiznat, že dvorností ke své novomanželce zrovna neoplýval. Naopak, zdálo se jí, že když zahlédne ve své blízkosti odhalená ženská ňadra, v očích mu probleskne zvláštní zvířecí touha.

„Mary,“ Perchta smutně oslovila svou společnici důvěrnou přezdívkou, „nejdříve se musím vyrovnat s vlastní zradou na Petrovi a pak teprve si mohu zvykat na život novomanželky a na nový domov.“

„Copak tvé rozhodnutí mladý pán ze Šternberka nepochopil?“ Šiermaryn o tajné lásce dvojice dobře věděla, ovšem sňatkem ji považovala za skončenou.

„Pochopil rozhodnutí mého otce, ale nesmířil se s tím, že jsem nakonec podlehla nátlaku a souhlasila. Je přesvědčený, že otec mě donutil ke sňatku s Lichtenštejnem pouze ve vlastním zájmu, pro peníze a hamižnost.“ „Pravda,“ vstoupila do hovoru panna Machna. „Vždyť vaše láska se Šternberkem, paní, byla veřejným tajemstvím a všichni mysleli, že nemůže skončit jinak než před oltářem. Co jiného by stálo za nečekaným rozhodnutím tvého otce kromě majetku?“ odfrkla pohrdlivě.

„A tvůj manžel je, myslím, stejně majetný jako váš rod,“ dodala.

„Já jeho majetky a državy ani pořádně neznám,“ pronesla Perchta a sklonila hlavu. „A v této chvíli je mi to jedno. To pro otce bylo důležité, že nebude muset vyplácet veliké věno, že se ženich spokojí s tisícem kop grošů.“ Perchta hluboce povzdechla. Bylo pro ni těžké smířit se s tím, že ji otec vlastně prodal a že je jediný, komu spojení dvou šlechtických rodů vyhovuje. Copak se jí nepřiznal, že novomanžel nebude na výplatu věna spěchat, když on, Oldřich Rožmberský, patří sice k vlivným a mocným šlechticům českých zemí, má rozsáhlé majetky, ale taky dokázal nadělat velké dluhy? Perchta tušila, že si otec půjčuje a zadlužuje se, proto jeho naléhání podlehla a nakonec pro dobro rodiny a klid otce souhlasila.

„Snad můj sňatek otci pomůže vybřednout z dluhů,“ pronesla nahlas, aniž by očekávala odpověď.

„O tom, paní, pochybuji.“ Šiermaryn zavrtěla pochybovačně hlavou. „Náš pán nikdy nesleví ze svého nákladného života. Záleží mu pouze na tom, aby si lesk krumlovského sídla nic nezadal se sídlem samotného krále. Vždyť víme, jak to v životě chodí. Synové jsou pro otce nadějí, pokračovatelé rodu, zatímco dcery prostředkem pro získání spojenectví a majetku.“

Perchta stiskla rty. Věděla, že Mary mluví pravdu, jenže otce milovala a věřila, že se v zájmu rodiny zachovala dobře, přestože sama ztratila to nejcennější – svou lásku.

Bolestné bodnutí v útrobách ji probralo z poslední lítosti. „Musím přestat truchlit!“ pronesla najednou plná odhodlání. „Vždyť je ze mě vdaná žena, novomanželka a můj manžel je mocný šlechtic, který si mě odváží na svá panství,“ promlouvala rozvážně, aby si srovnala v hlavě myšlenky a konečně se vyrovnala se skutečností, jíž dosud nebyla schopná uvěřit.

Její společnice na sedadle naproti souhlasně přikyvovaly. „Tak, paní, to je správná řeč. Co se stalo, nezměníme. Důležité je smířit se s osudem a přestat plakat.“

KAPITOLA 2

MIKULOV (V 15. STOL. NYKŠPURG)

„Paní, jen se podívej, jaké honosné hradní sídlo se stane našim novým domovem!“ vykřikla nečekaně Šiermaryn, aby vytrhla svou paní ze zamyšlení a únavy po dlouhé cestě.

Perchta se zahleděla z okna kočáru a oči se jí rozzářily. Nízké odpolední slunce se opíralo do mocných kamenných zdí majestátního hradu na vysokém skalnatém kopci. Z dálky vypadal útulně a bezpečně. „Náš nový domov…“ zašeptala dojatě a v pohledu měla všechnu víru v dobrý a krásný nový život.

„Už abychom seděly u teplého krbu,“ zatoužila Machna. Všechny tři ženy se po dlouhých dnech cestování v sychravém počasí nemohly dočkat bohaté večeře a konečně vlastního lože.

„Nic se neboj,“ ujistila dívku Perchta. „Jistě je pro nás všechno přichystáno, vždyť proto manžel spěchal domů před námi, aby nám zajistil přivítání a pohodlí.“ Nová mikulovská paní se zasněně pousmála. V té chvíli si v duchu předsevzala, že pro svou novou budoucnost a šťastné manželství s Janem udělá všechno, co bude v jejích silách.

Trvalo dlouhou chvíli, než se hlavní brána otevřela. Nepříjemný skřípavý zvuk se prolnul s pátravým pohledem velitele stráží. Zarostlý muž dlouho a udiveně hleděl na laskavý obličej nové paní, pak se vzpamatoval a rychle vysekl hlubokou poklonu.

Zdálo se mi to, nebo je strážný u brány něčím překvapený? napadlo Perchtu, ale vzápětí se rozhlížela po vylidněném prvním nádvoří.

„Nejsem očekávána?“ Udivilo ji to, ale odhodlaně vystoupila z kočáru. „Manžel má jistě po návratu spoustu povinností a možná jsme dorazily dříve. Nenecháme si zkazit příjezd malichernostmi,“ prohodila ke svým společnicím, uchopila do prstů bohaté sukně a vydala se směrem ke štíhlé okrouhlé věži na skalisku mezi prvním a druhým nádvořím. Slunce, které při příjezdu zdálky pozlatilo mohutné hradby, se dávno schovalo za šedá mračna, dokonce začalo drobně mrholit. Nevadí, už jsme doma, pomyslela si dívka a vydala se druhým nádvořím k obytné části hradu.

„Paní z Rožmberka, vítej na mikulovském panství.“

Perchta se zachvěla. Musím po té dlouhé cestě vypadat velmi unaveně, když si mě všichni tak zvědavě a nedůvěřivě prohlížejí. „Děkuji,“ sklonila lehce hlavu před starým mužem s řídkými prošedivělými vlasy.

„Následuj mě,“ otočil se k ní správce hradu zády a šouravě se vydal dlouhou chladnou chodbou v přízemí až k jejímu konci. Pak opatrně stoupal krátkým úzkým schodištěm do patra, a když došli na konec hradního křídla, zastavil se. „Zde jsou tvé komnaty, paní,“ pronesl provinile a otevřel těžké dveře.

Perchta vydechla a vstoupila do neútulné, nevytopené místnosti. „Bože můj,“ vyjelo z ní zaskočeně. „Pane, copak tohle je vhodná ložnice po tak dlouhé cestě?“ snažila se potlačit narůstající hněv. „Pane, pomůžeš mi? Pošleš prosím pro topiče, ať rozdělá oheň v krbu?“ Zahleděla se na starého unaveného muže, který si ji lhostejně prohlížel. „Nemáš své služebnictvo, paní?“ zeptal se jízlivě, pak mu ale rysy v tváři změkly. „Dnes se postarám o tvé pohodlí já sám, v dalších dnech zaučíme tvé služebnictvo,“ sdělil.

Perchta úzkostí sotva dýchala. Na takový přístup nebyla z domu svého otce zvyklá. Přesto skousla rty. „Pane, jsme po cestě unavené a vyhladovělé. Kdy je čas večeře?“

Prošedivělé obočí vylétlo muži k nakrabacenému čelu. „Paní,“ začal rozpačitě, „nechám vám přinést pečeni, myslím, že dnes společné jídlo není připraveno.“

„Není připraveno?“ Perchta už ničemu nerozuměla. „Copak zde není můj manžel a jeho rodina? Nejsem očekávána?“

„Všichni jsou zde, paní, na mikulovském panství, jenže probíhá jednání s hosty z Dolních Rakous…“ muž ztichl, sklonil hlavu. „Odpusť paní, mám své příkazy.“ Lehce se uklonil a pomalým krokem odcházel.

Má své příkazy? Perchta se otočila ke krbu. Oheň se konečně rozhořel a naplnil komnatu útulným světlem. „Hned bude teplo a jídlo nám přinesou,“ utěšovala spíše samu sebe, než své vystrašené společnice. Žádná z nich nebyla zvyklá na takové nepohodlí a lhostejnost sloužících.

Má své příkazy? položila si Perchta znova v duchu otázku. A kdo zde vydává příkazy? Copak by můj novomanžel dovolil, abych se ubytovala v chladu a v takové… Rozhlédla se kolem sebe a padla na ni tíseň. Jedinou ozdobou vlhkých kamenných zdí byly tři železné háky hned za dveřmi. Dlážděná podlaha ji chladila i přes pevné teplé střevíce, které si nazula na cestu.

„Nový domov?“ Posadila se na hrubé lože.

„Možná tvůj manžel, paní, chce, aby sis komnaty zařídila sama, podle svého přání,“ zadoufala Machna, „a všechno ti zítra vysvětlí…“

„Tak to se pustíme do práce.“ Nová paní na Mikulově se odhodlaně zvedla, mávnutím ruky zahnala únavu a zároveň začala vydávat pokyny služebnictvu z vlastního doprovodu. „Ve všech nám přidělených komnatách rozdělejte ohně v krbu, vybalte moji výbavu. Přikrývky, kožešiny, teplé oblečení.“

„Pane Jindřichu,“ oslovila Perchta svého písaře, když už společně zahnali největší hlad u hrubého stolu. „Piš, prosím. Potřebujeme více dříví, svíce, louče, pár ovčích kožešin k loži, pro mne křeslo ke krbu a pro mé společnice a ostatní sloužící teplé přikrývky.“

„Paní, o pacholky u koní je postaráno, zdejší čeládka je vzala mezi sebe a budou spát v teplých maštalích na prvním nádvoří,“ odpověděl pan Jindřich tiše své velitelce, aby ji alespoň trochu uklidnil.

„Potom tedy o všechno potřebné požádám manžela, hned jak si na mě udělá čas,“ pronesla Perchta hořce a zklamaně dodala: „Půjdeme teď všichni spát, máme za sebou dlouhou cestu a před sebou náročné dny. Všichni si musíme zvyknout na nový domov.“

Přes všechnu únavu hleděla Perchta dlouho do noci do ohně v krbu. Na otázky, které ji trápily, neznala odpověď. Snad se zítra všechno vysvětlí…

* * *

DRUHÝ DEN

Ložnice byla i brzy po ránu příjemně vyhřátá, protože Perchta se celou noc starala, aby oheň nevyhasl.

„Všechno se hned zdá být růžovější, když můžeme být v teple a máme jídlo, co říkáte?“ povzbuzovala Perchta své dvě společnice, když jim mladá, drze vyhlížející služka přinesla tmavý chléb a kus ovčího sýra ke snídani. „A neobávejte se, hned se nechám ohlásit u svého manžela a domluvíme se na dalším. Předám mu soupis věcí, které potřebujeme, abychom se cítily dobře.“

„Paní, došlo nám dříví,“ zvedla hlavu komorná Machna.

„I to zařídím!“ Perchta odhodlaně vstala. „Vydám se hledat manžela hned. Není nač čekat.“

Perchta zůstala stát za pevně zavřenými dveřmi hodovní síně. „Ohlásím tě, paní,“ oznámil stroze komoří a zabouchl jí mohutné zdobené dveře před nosem.

„Pojď dále,“ ozvalo se příkře, když už se chystala po dlouhé chvíli potupné místo opustit.

Vstoupila do jídelny, v podmračeném listopadovém ránu rozzářené desítkami voskovic v kovaných svícnech i v mohutném zdobeném lustru nad bohatě prostřeným stolem. Ta okázalost jí vyrazila dech. Nevěřícně zírala na mísy plné vybraných pochoutek, z kouřících pohárů k ní dolehla vůně svařeného vína s kořením, které jí připomnělo domov.

„Co si přeješ, dítě?“ oslovila ji povýšeně dáma v rudém sametu s bohatým výstřihem a pohodlně se opřela ve vysoké polstrované židli v čele stolu.

Perchta nebyla schopná jediného slova. Pohrdlivý pohled té vyšňořené dámy ji zbavil veškeré odvahy.

„Tak mluv!“ zaznělo příkře.

„Hledám svého manžela, paní…“

„Ty nevíš, kdo jsem a jak mě oslovit?“ Žena vstala a pokynula dívce, aby přistoupila blíže.

Zároveň blahosklonně naznačila nejvyššímu komořímu, že ji má rozpačité dívce představit.

„Paní hraběnka Hedvika z Pottendorfu, matka našeho vladaře Jana z Lichtenštejna, paní na mikulovském panství, Valticích, držav v Horních i Dolních Rakousích, majitelka hradu Steiregg a paláců ve Vídni,“ znělo jasným hlasem síní a Perchtě pomalu, velmi pomalu docházelo, co se jí ta žena hrdě stojící před ní snaží srozumitelně a bez vytáček říct.

„Pochopilas, dítě?“ zeptala se žena povýšeně a pomalu se usadila zpět ke stolu.

Perchta pochopila, ale nevěřila. Co jsem si to namlouvala, že sňatkem s Janem se stanu paní na Mikulově? Vždyť mi od samého začátku dávají najevo, že přicestovala nejposlednější služka. Zatmělo se jí před očima. Tak proto ta odtažitost služebnictva. Takové příkazy dostali! Vědí přesně, jak se ke mně chovat. Žádná nová paní, novomanželka zámeckého pána, ale ta poslední z posledních. Co je k tomu vede? Vždyť já o žádné majetky nestojím, jde mi jen o slušné zacházení a trochu toho pohodlí… honilo se Perchtě hlavou. Pořád nedokázala uvěřit… Rozhlédla se rozpačitě kolem sebe, znova žasla nad nádherou síně, stříbrnými podnosy. Bezděčným pohledem se zastavila u zaječí paštiky, obložené voňavým tymiánem.

„Zapomeň na náš stůl, dítě.“ Slova z úst mikulovské paní zněla nesmlouvavě. „Uvědom si, že příděly jídla na tvém stole budou tak bohaté, jak bohaté je tvé věno. A jaká je tvá cena?“ Otázka vzbudila v síni výbuch smíchu. Perchta se vylekala, protože smích jedné z mladších dívek sedící po boku paní mikulovského panství zněl jako kamení padající z hrubé skály. A stejně divoký pohled zlý smích doprovázel.

„Jaká je tvá cena?“ Opakovalo to stvoření nesrozumitelně a ponížená Perchta nedokázala odpovědět.

„Tak ti to vyčíslíme,“ zamračila se paní Hedvika na svou snachu. „Jeden tisíc kop českých grošů! Pakatel z ročních příjmů tvého sobeckého zazobaného otce!“ Teď už rozezlená žena znovu vstala, přistoupila k vystrašené dívce a zasyčela: „A co z tvého věna jsme dostali?“ přiblížila zarudlý obličej Perchtě téměř na dosah. „Nic! Ani jediný groš!“

„Paní,“ Perchta sklonila před tou nenávistí hlavu a sklopila oči, „můj otec se přece zavázal, že bude mé věno vyplácet postupně. Přece víš, že celou hotovost vyčerpal na vojenská tažení a také na naše třídenní svatební veselí…“

„Mlč! Zapomeň na svou pýchu, děvče!“ vykřikla paní Hedvika. „A smiř se s tím, že u nás nic nedostaneš zadarmo.“ Konečně se uklidnila a posadila se zpět za stůl.

„Jak jsi spokojená se svými komnatami?“ ptala se s ironií v hlase.

Perchta pochopila, že se jí celá společnost vysmívá. Jak by mohla být spokojená se strohými, nezařízenými komnatami v severním křídle hradu, kam celý den nezabloudí jediný sluneční paprsek?

„Jsem spokojená, paní…“ vyrazila ze sebe a v ruce ji pálil svitek papíru, na který vypsala, co nejvíce potřebuje a postrádá. Kdybych se jen ozvala, vysmáli by se mi, věděla jistě a toužila společnost rychle opustit.

„Tak to jsme i my spokojené, když se ti u nás líbí,“ ušklíbla se tchyně na vystrašenou snachu. „Já i moje dcery.“ Konečně se chystala představit dvě dívky sedící vedle ní, každá z jedné strany.

„Naše starší dcera Alžběta…“

Perchta musela zvednout hlavu. Nepozdravit sestru svého manžela by bylo neslušné a jistě by to odnesla další nenávistí a zlostnými poznámkami. Setkala se s posměšným pohledem celkem pohledné dívky, ověšené nevkusnými šperky.

„Ráda tě, milá švagrová, poznávám…“ šeptla a pozdravila úklonou, zatímco Alžbětě nestála ani za jediné dobré slovo.

„A tato dívka je naše Barborka…“

Perchta nevěřícně pohlédla na nehezké stvoření s křivým úsměvem a nepříčetnýma divokýma očima.

„Je trochu nemocná, a proto ji věnujeme veškerou možnou péči a pozornost. Nesmí se nikdy rozčílit, na to, děvče, pamatuj, jinak bys mohla litovat,“ vysvětlila paní Hedvika příkře a sledovala, jestli i její mladší dceři prokáže snacha úctu, jakou si zaslouží.

„Budu se snažit se všemi dobře vycházet, paní, i s mojí druhou švagrovou.“ Perchta znova sklonila hlavu, protože jí z pohledu očividně duševně nemocné dívky naskakovala husí kůže a v zádech ji mrazilo. Když se před Barborou lehce uklonila, ta stáhla husté obočí a s rukou na ústech se neslušně rozhihňala. „Ať se naučí mluvit jako my, matko!“

„Slyšelas? Má nemocná dcera má více rozumu než ty. Tvá němčina je hrozná a jistě sis všimla, že českou řečí se u nás nemluví.“

„Vynasnažím se všechno doučit, paní hraběnko,“ slibovala rychle Perchta, ale ve skutečnosti už hrůzou a nechutí sotva stála na nohou. Jejím jediným přáním bylo, aby ji paní na Mikulově propustila. Papír v ruce už dávno zmačkala a cítila, jak se jí lepí na zpocenou dlaň.

„Snad naše mladá paní pochopila, že zde ji nikdo zadarmo živit ani šatit nebude!“ Paní Hedvika z Pottendorfu už své snaše nevěnovala pozornost. Zaujala ji paštika na stříbrné míse. Zato její dvě dcery, Alžběta a Barbora, si se škodolibým smíchem užívaly ponížení své švagrové. „A udus se svou pýchou!“ vykřikla Barbora s plnými ústy.

Perchta se lehce uklonila. „Mohu se vzdálit, paní?“ Zvolila prosebný tón, protože další ponižování už by nesnesla a nechtěla ženy dráždit.

Paní Hedvika ji propustila mávnutím ruky a stejné gesto po ní zopakovala Barbora.

Jako by odháněly obtížný hmyz, pomyslela si Perchta a soustředěná na každý krok opouštěla hodovní síň. Za dveřmi se však musela zastavit, utišit bušení srdce a sebrat sílu k další chůzi. Co jen jsem jim udělala? Proč si ty ženy myslí, že jsem pyšná? Pokusila se o pomalou chůzi do svých komnat, do nejvzdálenějšího a nejchladnějšího křídla hradu.

Jak jiný zde povedu život, rovnala si v hlavě myšlenky. Copak chci tak moc? Stačilo by mi vlídné slovo, vždyť jsem manželka majitele panství. Perchta se zastavila uprostřed dlouhé chodby severního křídla a zahleděla se z úzkého hlubokého okna. Mnoho vidět nemohla. Jen úzký pruh nevlídné krajiny, na kterou se snášely mokré sněhové vločky s deštěm. Stesk po domově ji bolel. Očekávala velkou životní změnu, ale že se k ní budou všichni chovat jako k poslední služce, to pro ni bylo jako zlý sen. Vždyť doma se všichni sourozenci, bratři i sestry, měli tak rádi! Otec, ačkoliv se málo zdržoval doma, dbal na dobrou výchovu všech svých potomků. Perchtě přeběhl po tváři úsměv. Společně se učili číst, psát, počítat, po večerech často skládali básně a zpívali za doprovodu píšťal a citery. Jak šťastné chvíle jsem doma prožívala v porovnání už jenom s přivítáním zde na Mikulově. K čemu je mi znalost latiny, když tady se mluví pouze německy? Perchta se zamyslela. Jak si ke mně mají najít cestu, když jsem tak jiná? Zlobí se na mě pro nevyplacené věno. Ale to se přece všechno dá napravit! Otec jistě všechny slíbené groše brzy zaplatí a mé švagrové pochopí, že mé chování nevede pýcha, ale slušnost, k níž jsem byla vedena. Perchtě vyhrkly slzy. Vlhký vítr vanoucí z údolí pod hradem je nemohl osušit.

Možná až se manžel vrátí z cest… napadlo nešťastnou dívku, všechno napraví. Otočila se od okna, jenže na cestu sotva viděla. V té chvíli totiž propadla beznaději. Copak jí paní tchyně nedala jasně najevo, kdo na Mikulově vládne? A poslušný syn jistě na slovo poslechne tvrdou a panovačnou matku.

„Bože na nebesích!“ Šiermaryn při pohledu na milovanou přítelkyni spráskla ruce. „Co se stalo?“

Otočila se k Machně: „Co se asi přihodilo, když má obličej bílý jako břicho leklé ryby v rožmberském rybníce?“

Perchta neslyšela. Stála mezi dveřmi a hleděla na své společnice. Jak jsem jim to mohla udělat? Přivést je s sebou z rodného hradu do cizího a nepřátelského prostředí? Vždyť se mnou budou muset snášet všechno, co budu prožívat já sama…

„Paní, rychle se posaď, vypadáš, jako bys potkala strašidlo!“

„Strašidlo?“ konečně se vzpamatovala. „Myslím, že s tím bych se domluvila. Potkala jsem něco horšího…“ A Perchta se hlasitě rozplakala.

Trvalo dlouho, než Perchta vyplakala všechnu lítost a ponížení z prvního setkání s tchyní a švagrovými.

„Nic pro ně neznamenám,“ svěřovala se svým společnicím. „Ale to by snad nebylo to nejhorší. Ty ženy mi daly nepokrytě najevo, že nejsem hodna jejich syna, rodu ani stolu.“ Konečně si otřela slzy a hlasem plným odhodlání začala dělat plány pro nejbližší budoucnost.

„Nemůžeme se spolehnout na žádnou pomoc. Myslím, že dostaneme příděly jídla z bohatých stolů paní hraběnky, ale na nic více se spolehnout nemůžeme. Musíme si poradit samy,“ vysvětlovala Perchta už smířeněji, ale velmi smutně. Pak odhodlaně vstala a z truhlice mezi okny vyndala měšec. Obsah vysypala na stůl a povzdechla si. „To nám na dlouho stačit nebude.“

„Paní,“ ozvala se Machna. „Naše služebnictvo u koní ani koně hlady určitě trpět nebudou. Kaše pro štolby a podkoní se vaří v jednom velkém kotli, stejně jako polévka. Spory pánů z hradních komnat do příbytků sloužících na prvním nádvoří nedolehnou a hlad tam po tvrdé práci mají všichni stejný. O jídlo se podělí spravedlivě.“

„Tak potom jde hlavně o nás,“ přikývla Perchta. „Potřebujeme především dostatek jídla, ale také dříví. Brzy nastane opravdová zima a nemyslím, že dostaneme potřebný příděl do krbů. Musíme na trh do podhradí a zjistit, co všechno a na jak dlouho si můžeme nakoupit. Vybalíme všechno z mé výbavy. Peřiny, plátno a nádobí budeme potřebovat, stříbro uschováme na horší časy.“

Šiermaryn hleděla na svou paní s úžasem. Chvíli trvalo, než si všechno srovnala v hlavě. Pak vstala, a když se po chvíli vrátila z vedlejší komnaty, kde byla ubytována společně s Machnou, položila na stůl svůj váček. „Zde jsou mé úspory, paní. Přidej je ke své hromádce. Nedovolím, abychom strádaly zimou nebo hlady.“

Perchtě se znova v očích zaleskly slzy a vděčně přítelkyni pohladila po ruce. „Já pořád věřím, že až se manžel vrátí, naše situace se zlepší. Teď však musíme počítat s tím, že se žádné laskavosti nedočkáme.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvodem

Motto:

Kapitola 1

Kapitola 2