Copyright © 1962 by Louis & Katherine L’ Amour Trust

This translation published by arrangement with Bantam Books, an imprint of Random House, a division of Random House LLC.

Translation © Ondřej Duha, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SHALAKO

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-893-7 (ePub)

ISBN 978-80-7466-894-4 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

KAPITOLA 1

Sedm dní na jaře roku 1882 muž zvaný Shalako neslyšel jiný zvuk než vítr. Pouze vítr, vrzání sedla a dusot kopyt jeho koně.

Sedm dní jízdy přízračnou stezkou nahoru ze Sonory, dolů ze Sierry Madre, přes území Apačů, během nichž se musel držet mimo horizont a sledovat vábící prsty dýmu signálních ohňů.

Muž jménem Shalako, vyzáblý jako hladový vlk, ale široký a statný v ramenou, byl zachmuřený, ostražitý chlap, který nevěřil v žádný osud, žádnou předem napsanou budoucnost a žádné štěstí. Nedůvěřoval ničemu než svým zbraním, svému koni a opatrnosti na stezce.

Jeho ostře řezaný obličej byl opálený do barvy sedlové kůže a stínila ho krempa pomačkaného černého klobouku s plochým dýnkem. Na sobě měl chapsy s třásněmi, vybledlou červenou košili, černý šátek uvázaný na uzel na krku a tucet jizev od nože a kulek.

Sonorská poušť byla vyprahlá a brutální země, spečená sluncem a neúrodná, ale jak projížděl mezi hájky kaktusů podobných píšťalám varhan, opuncií a keřů pojmenovaných cat’s claw po kočičích drápech, věděl, že poušť žije svým vlastním podivným životem, a bylo mu jasné, že ty tenké prsty stoupajícího kouře přitahují smrt.

Byl to osamělý jezdec v osamělé zemi, jedoucí k osudu, o němž nic nevěděl, muž, který už deset let neznal jiný život než tento – a ani si jiný nepřál.

Dříve dělal leccos jiného, ale teď žil ze dne na den, sledoval opuštěný západ slunce, jak plane a umírá a jeho šarlatové stíny krvácejí do dlouhých zubatých hřebenů skal. Díval se, jak přichází rozbřesk, jak se rána probírají k životu… a země, po níž jezdil, byla zemí, kde každá živá bytost žila díky smrti nějaké jiné bytosti.

Ta poušť byla škola, kde se každý den, každou hodinu skládala závěrečná zkouška, kde selhání znamenalo smrt a kde se supi slétali, aby odstranili každého, kdo propadl.

Smrt v poušti totiž není snadná, naopak tvrdá, trpká a ošklivá – a umírání trvá dlouho.

Ty drsné hory byly nemilosrdné, kaňony strašidelně pusté, bílá pradávná jezera teď už jen plná prachu – pasti, kde mohl člověk zemřít, zadusit se popelavým pískem, jenž kdysi dávno býval kameny.

Už sedm dní Shalako neslyšel jiné zvuky než ty, které vydával on sám, a pak ticho prořízl výstřel ostrý jako prásknutí bičem, okamžitě následovaný salvou z nejméně čtyř pušek.

Pušky promluvily znovu v odrazu od skalních stěn a jejich hlasy odlétly pryč kaňony, kde utichly na kraji pouště.

Nehybně čekal na sluncem spalovaném svahu, zatímco si pot hledal tenké stružky v prachu na jeho tvářích, ale nic dalšího se neozvalo, žádná další střelba ani pohyb v dosahu jeho zraku, jen na obloze líně kroužil sup rozmazaný tetelícím se vzduchem.

Pokud ho ještě neviděli, nezahlédnou ho, když zůstane bez pohybu. A Shalaka naučily trpělivosti tvrdé zkušenosti.

Pohyb přitahuje pozornost, je viditelný. Nehybný objekt, který splývá s okolím, může dlouho zůstat neviditelný, i když je blízko, a Shalako se nehýbal.

Okolo něho se rozkládaly nekonečné, neměřitelné vzdálenosti v pastelových odstínech lososové, růžové a citronové, proložené tmavší červenou skal nebo temnotou stínů útesů. Slunce se ztrácelo na měděné obloze nad vlnami horka, kde se všechny ostré obrysy rozpouštěly v mihotavých pohybech vzduchu.

Tu nevinnou vzdálenost, která ležela před ním, narušovaly dolíky, kaňony a překrývající se kopce, ale z místa, kde seděl, vypadala krajina jako celistvá plocha. Nacházely se tam háje kaktusů cholla a lávová pole; byla to země, kde může být cokoli, a něco tam zjevně bylo.

Zářez v kopcích, k němuž mířil, skrýval horský průsmyk, v němž ležela jáma s vodou.

Jeho polní láhev byla zpola plná, a kdyby to nutnost vyžadovala, vydržel by ještě další tři dny – už to zvládl i dříve. V poušti se člověk naučí používat vodu střídmě a urazit s jejím malým množstvím dlouhou vzdálenost.

Jeho šedý valach byl z chovu horských koní a dokázal přežít na kaktusech cholla nebo plodech agáve, když se z nich opálily ostny, ale v průsmyku se nacházela voda i tráva a Shalako neměl v úmyslu horu objet, pokud ho k tomu nepřinutí okolnosti. Zvuky výstřelů však přilétly z toho směru.

Po chvíli si nenápadnými pohyby ubalil cigaretu a jeho oči nakrátko odběhly k dalekým modrým horám a pak přelétly krajinu. Zvažoval možnosti s vědomím, že poušť skýtá menší volnost pohybu, než by se na první pohled zdálo. Veškeré cestování pouští – ať lidské, nebo zvířecí – se podřizuje potřebě vody. Některá zvířata se naučila bez vody přežít celé dny, ale člověk mezi ně nepatří.

V té salvě vystřelily nejméně čtyři pušky – a čtyři pušky zároveň jen tak nevystřelí, pokud se nepálí po jednom nebo více lidech.

Bylo nepravděpodobné, že by ten, kdo ty výstřely vypálil, měl v tuto hodinu namířeno dál než k nejbližší vodě. Proto se dalo očekávat, že voda, k níž Shalako jel, bude obsazená tím, kdo střílel.

Na svahu, kde zastavil, nebyl on ani valach viditelný ze žádné vzdálenosti, proto ještě chvilku čekal a hluboce vdechoval ostrý, silný tabák.

Čtyři muži nestřílejí současně, pokud nepálí ze zálohy, a Shalako o lidech útočících z úkrytu neměl žádné iluze, stejně jako o jejich chování k neznámému poutníkovi, který možná viděl až příliš.

Veškerá mírnost, která se v muži jménem Shalako nacházela, se skrývala za jeho chladnýma zelenýma očima. Nebyla v něm žádná viditelná měkkost, žádný znatelný stín zanechaný iluzemi. Byl to muž, jenž hleděl na život s nevzrušeným, jízlivým realismem.

Věděl, že je naživu díky své opatrnosti a náhodě, díky tomu, že ví, že příští muž, s nímž se potká, by mohl být tím, kdo ho zabije, nebo že na příští míli cesty může jeho kůň padnout se zlomenou nohou. A muž bez koně je v této zemi ze dvou třetin mrtvý.

Podle jeho názoru byli lidé, kteří si myslí, že hodiny jejich životů jsou určeny osudem, blázni. Ať byla příroda jakákoli, byla neosobní, neúprosná. Viděl příliš mnoho smrti na to, aby věřil, že je důležitá, příliš mnoho života, než aby věřil, že osud jakéhokoli živého tvora je důležitý pro někoho jiného než pro ty, kteří jsou na něm závislí.

Život byl věčný. Lidé, zvířata i rostliny se rodí a umírají, prožívají své krátké dny a jdou si po svém a jejich místa se zaplní tak rychle, že je zřídka někdo postrádá.

Jenom hory přetrvávaly – ale dokonce i ony se měnily. Jejich trvání byla jen představa v myslích lidí, protože vydržely o něco déle než oni. Shalako věděl, že bude žít tak dlouho, dokud nepřestane dávat pozor, zvažovat všechny možnosti a držet se mimo dráhu zbloudilé kulky. Přesto si nedělal žádné iluze – přes všechnu opatrnost smrt nakonec přijde.

Prostor pro chybu byl velký. Vyschlá vodní jáma, nešťastný pád, zbloudilá kulka… nebo Apač, kterého by nespatřil jako první.

Ti, kteří mluvili o kulce, na níž je napsáno jejich jméno, byli blázni – pro kulky jsou všechny cíle anonymní.

Za ním na východě se rozkládalo Mexiko, ale stopu, kterou po sobě zanechal, by mohl sledovat jen Apač nebo vlk. Úmyslně se vyhnul všem známým vodním jámám a držel se v nejdrsnější krajině, vyhledával zřídka navštěvované pramínky nebo tůňky a vyhýbal se místům, kde by Apači mohli pátrat po jídle.

Za těch sedm dní nikoho neviděl a nikdo neviděl jeho. Byl si tím celkem jistý. Přesto věděl, že Apači přišli ze Sierry Madre a jedou na sever.

Vyčetl to z těch podivných hieroglyfů, stop neokovaných poníků, opuštěných tábořišť, zbytků zvednutého prachu ve vzduchu nad pouští a samozřejmě jako pokaždé z kouře signálních ohňů.

Tím, že se držel malých pramenů a přírodních tůněk, byl celkem v bezpečí. Taková místa byla kromě suché sezony navštěvovaná jen zřídka. Na začátku léta byly pouštní vodní jámy plné a nebylo třeba po vodě pátrat.

Sundal si klobouk a utřel potítko. Žádné další zvuky k němu nedolehly a nezahlédl ani žádný prach. Okolo něho v poušti ležel stejně klidně jako v den zrození této země. Přesto se Shalako nepohnul.

Na jihozápadě se do výšky osmi tisíc stop tyčila hora Hatchet Peak. Hranici s Mexikem přejel směrem do Spojených států u úpatí pohoří Sierra Rica a znal přibližnou polohu vodní jámy, k níž měl namířeno.

Ležela v kaňonu asi dvě míle daleko a vedly k ní dvě stezky. Jedna začínala na jihovýchodě a pak se stáčela na západ k Whitewater Wells. Celou dobu vedla územím Apačů.

Druhá stezka byla sotva viditelná, zřídka používaná dokonce i indiány a vytvořená kdysi dávno lidem Mimbre, který už zmizel ze svých lovišť, jestli ne i z tváře této země.

Stezka, která vedla od vodní jámy skoro přímo na západ, byla mnohem kratší a pravděpodobně i mnohem méně sledovaná. Mysl muže jménem Shalako – stejně jako mysl většiny mužů na Západě – byla skladištěm takových informací. Kde nebyly k mání průvodce a mapy, stal se každý táborový oheň, každý kuchyňský povoz a saloon směnárnou informací.

Bylo horko a valacha pokrývaly pěna a pot. V téhle příhraniční zemi může být v dubnu chladno, ale i vedro jak v peci – jako právě v tu chvíli.

Pobídl koně do chůze, aby nezvedl prach. Ve stínu nedalekého balvanu protivně chřestil chřestýš a kousek před ním běžel pouštní kur a dělal mu společnost.

Znovu se zastavil u hájku stromů zvaných ironwood a potěšil se žlutými květy rostliny cat’s claw. Byl to nízký keř se zvláštními zahnutými trny, které už zmrzačily mnoho koní a jiných zvířat.

Jeho oči zkoumaly poušť. V písku bylo vidět stopy malé ještěrky a okolo květů cat’s claw bzučely včely. V některých odlehlejších kaňonech začínaly houstnout stíny, přestože slunce bylo stále vysoko.

Shalako jel dál krokem, a kdykoli kůň stoupal na kopec, přitáhl mu před vrcholem otěže tak, aby se nad kopcem vynořila jen jeho hlava. Nehýbal jí, předstíral, že je to kámen, a pohyb dovolil jen svým očím, dokud neprozkoumaly oblast v dohledu.

Po zhruba hodině pomalého postupu sjel dolů k malému vyschlému jezeru. Bylo nepravděpodobné, že by se ti střelci zdržovali v té oblasti, ale Shalako byl podezíravý člověk.

U ústí vyschlého koryta opět přitáhl koni otěže. Na první pohled rozeznal to mrtvé tělo, ale přiblížil se k němu, až když se přesvědčil, že je sám. Ostražitě kolem něj kroužil jako vlk, studoval ho ze všech stran, a když se konečně zastavil asi deset stop od toho mrtvého muže, věděl celkem přesně, co se tam odehrálo.

Mrtvý přijel k vyschlému jezeru na čerstvě okovaném koni ze severu, a když ho výstřel srazil ze sedla, kůň odcválal. K tělu se přiblížilo několik jezdců na neokovaných ponících a jeden sesedl, aby posbíral zbraně.

Nesvlékli mu šaty ani nezohavili tělo. Teprve když se už pozorováním nemohl nic dalšího dozvědět, sesedl z koně a tělo obešel. Už si byl jistý mužovou totožností.

Pete Wells.

Příležitostný armádní zvěd, občas kočí nákladních povozů, bývalý lovec bizonů a v poslední době tulák potloukající se okolo Fort Bowie, Fort Grantu nebo Tucsonu. Muž bez zvláštních kvalit, celkem poctivý, takový, který si snadno nedělá nepřátele. Teď byl ale mrtvý, zastřelený ze zálohy.

Když kolem něho Shalako kroužil, zjistil, kde si na něho útočníci počíhali.

Čtyři muži. Čtyři Apači.

Prozkoumal koňské koblihy a rozdrtil je botou. Poznal v nich semena rostliny, která se nachází na úpatí Sierry Madre, ale ne dál na sever.

Takže to nebyli indiáni z rezervace San Carlos, patřili k Chatově tlupě, která právě přijela zdola od hranice.

Jejich stopy vedly od Wellsova těla směrem, kterým jel i on, což znamenalo, že vodní jáma byla pro Shalaka nepřístupná, pokud s nimi nechtěl bojovat. A žádný muž, který měl všech pět pohromadě, by nevyvolal potyčku s Apači.

Když přišly ke slovu zbraně, bojoval Shalako s chladnou zuřivostí, která byla zcela neosobní. Bojoval, aby vyhrál, bojoval se smrtící účinností a bez zbytečných nesmyslů – a hlavně nikdy nebojoval zbytečně.

Navzdory únavě své i jeho koně se vydal proti směru stop mrtvého.

Nebylo pravděpodobné, že by se tam Pete Wells vypravil sám, takže jeho přítomnost naznačovala blízký tábor. Tábor, který znamenal vodu. I tak Shalaka jeho přítomnost na tomhle místě a v téhle době překvapila.

Pohoří Hatchet se tyčí ve výběžku Nového Mexika vystupujícího trochu na jih ze zbytku státní hranice. Byla to pouštní a horská oblast vzdálená od hlavních cest, přes kterou vedlo jen několik tras do Mexika. Byly to stezky využívané Apači při jejich nájezdech, ale nikým jiným.

Pokud Wells právě nepracoval pro armádu.

Po několika minutách Shalako věděl, že je to vysoce nepravděpodobné, protože Wells následoval dalšího jezdce nebo hledal někoho, koho se nebál. Wells vyjel na každý hřeben nebo vrcholek, aby se rozhlédl po okolní krajině, a muž s jeho zkušenostmi by tak riskoval, jen kdyby se neměl čeho obávat.

Zjevně neměl ponětí o pohybech Apačů a to naznačovalo, že o nich nevěděl ani nikdo jiný. Wells měl blízko k armádě a byl by mezi prvními, kteří by se o tom doslechli.

Shalako sledoval Wellse pozpátku necelé dvě míle, když dojel ke stopě, kterou Wells ztratil.

Shalako se na chvilku zastavil a snažil se udělat si obrázek o situaci, protože k úspěšnému sledování stopy je hlavně třeba vědět něco o motivech toho, kdo ji zanechal.

Oba koně byli čerstvě okovaní a oba se pohybovali s lehkostí, jež naznačovala, že za sebou měli jen krátkou cestu.

Wells nebyl takový stopař jako Shalako, což byl fakt, který by Wells ochotně přiznal, a když Shalako udělal široký kruh, za pár minut ztracenou stopu našel.

To, co objevil, byl pouhý bílý škrábanec po železné podkově na kameni. O kus dál trocha pošlapané šalvěje a částečný otisk kopyta, skoro ukrytý za kreosotovým keřem. Stopa vedla k pohoří Hatchet a soudě dle podupané šalvěje nebyla víc než dvě hodiny stará.

O třicet minut později, když vyjížděl do svahu vedoucího k úpatí pohoří Hatchet, toho už o člověku, kterého stopoval, věděl docela dost. Věděl také, proč ho Wells sledoval a že se v okolí nachází docela velký tábor.

Zaprvé jezdec nijak nespěchal a nebyl obeznámený s krajinou. Protože v té oblasti nebyly žádné obydlené ranče ani doly, naznačovalo to, že se tam nachází tábor tak blízko, aby se tam jezdec stačil vrátit před soumrakem.

Jezdec se tu a tam zastavil, aby si lépe prohlédl různé věci, samy o sobě docela zajímavé, ale pro člověka ze Západu příliš běžné, než aby si jich všímal.

Na jednom místě se muž pokusil utrhnout květ agáve. Ten ležel tam, kde ho chvatně upustil. Shalakovi se na tváři objevil úsměv, jenž vnesl do jeho bezvýrazných rysů překvapivou vřelost.

Ta, která květ utrhla, měla teď pěkných pár bodlin v prstech.

Ona?

Ano, byl si jistý, že tím jezdcem byla žena. Například stopy toho koně: bylo to zvíře středního vzrůstu s dobrým krokem a kopyta se jen mělce otiskla do země, což naznačovalo, že jezdec moc nevážil.

Navíc se Pete Wells mimořádně úzkostlivě snažil jezdce najít, což také ukazovalo na ženu, o kterou se bál. Mohl sledovat jakéhokoli zelenáče, ale muž jako Wells, vlastně skoro každý Zápaďan, byl toho názoru, že cokoli jiný muž dělá, je jen jeho problém.

Pokud byl chlap dost velký na to, aby po sobě zanechal stopy a nosil zbraň, byl zodpovědný za sebe a své činy a nikdo o něho nepečoval.

Muž v západních zemích byl tak velký, jak chtěl být, a tak dobrý nebo špatný, jak si přál. Všechny tamní zákony měly pouze lokální platnost a neměly vliv na konání člověka, jenž se vzdálil z jejich dosahu. Objevovalo se jen málo sporných případů. Muži byli prostě buď dobří, nebo špatní; pravidel bylo jen málo a šance se ukrýt prakticky mizivá. Špatným mužům nikdo útočiště neposkytl.

Ale tenhle jezdec byla žena, tím si byl teď Shalako jistý.

Její kůň byla klisna. O kousek cesty dříve jezdkyně zastavila, aby se rozhlédla po krajině, a klisna využila příležitosti, aby uposlechla volání přírody. Z postavení jejích nohou bylo zjevné, že šlo o samici.

Muži na Západě zřídka jezdili na klisnách nebo hřebcích. Mohly se vyskytovat výjimky, ale byly tak řídké, že by přitahovaly velkou pozornost. Sedlali valachy, protože ti dělali mezi jinými koňmi menší problémy.

Náhle, skoro ve stínu hor, uviděl místo, kde stopa, kterou sledoval, zkřížila stopy neokovaných poníků. Jezdkyně si jich také všimla.

„Bod pro ni,“ řekl nahlas. „Aspoň má otevřené oči.“

Žena přitáhla otěže a klisna nervózně tančila na místě, dychtivá pokračovat.

Teď přičetl jezdkyni další bod; byla sice nezkušená, ale rozhodně ne hloupá. Zabočila prudce na sever, objela hromadu balvanů a vjela do jednoho kaňonu. To poslední nebyl chytrý krok, ale bylo jasné, že se polekala a zjevně hledala nejrychlejší cestu zpátky do tábora.

Valach už často zakopával, tak mu Shalako přitáhl otěže vedle balvanů a seskočil ze sedla. Nalil do šátku trochu vody a do poslední kapky ji vyždímal koni do tlamy. Udělal to několikrát a už se chystal vyhoupnout zpátky do sedla, když uslyšel zazvonění koňských kopyt na kameni.

Přehodil nohu přes sedlo, postavil se ve třmenech a vyhlédl přes balvan.

Kaňon se podle všeho ukázal být neprůjezdný nebo slepý, protože se osoba, kterou stopoval, vracela. A opravdu to byla žena.

Nejen žena, ale mladá a krásná žena.

Jak dlouho už neviděl takovou dívku? Shalako pozoroval, jak jede k němu, všímal si lehkosti, s níž jela, jejích ladných pohybů, dokonalého oblečení.

Skutečná dáma. Pocházela ze světa, na který skoro zapomněl; jeho vzpomínky kousek po kousku bledly pod tím žhnoucím sluncem, v horkých údolích, rozeklaných horách.

Jela na ryzákovi a seděla v sedle bokem, svou šedou jezdeckou sukni elegantně rozprostřenou na boku klisny, kterou vedla s lehkostí získanou dlouhou praxí. Také ho potěšilo, když viděl, jak zkušeně zvedla pušku, když se vynořil zpoza balvanu. Nepochyboval, že by v případě nutnosti neváhala vystřelit. Navíc ji podezíral, že je velice dobrý střelec.

Zastavila koně deset metrů od něho, ale pokud se bála, nebylo to na ní vidět.

„Nic mi toho není, ale tohle je země Apačů.“

„Takže?“

„Znáte muže jménem Pete Wells?“

„Ano. Je to náš hlavní vozka.“

„Pete nikdy neměl moc rozumu.“ Sebral své otěže. „Madam, radši byste se měla vrátit do svého tábora, ať je kdekoli, a povědět jim, aby se sbalili a rychle odsud zmizeli.“

„Proč bych měla udělat něco takového?“

„Myslím, že jste to už uhodla,“ řekl. „Myslím, že vás to taky napadlo, když jste tam vzadu viděla ty stopy.“ Ukázal na hory daleko za ním. Pohoří bylo teď ve stínu, ale vrcholek nesl zlatou korunu z jasného zapadajícího slunce. „Tamhle v Sierra Rice je Apač zvaný Chato. Přijel právě z Mexika s hrstkou bojovníků a občas se k nim připojí někdo další. Brzy se setká s dalšími indiány, kteří opustili svoji rezervaci, a za osmačtyřicet hodin nebude v tomhle koutě Nového Mexika naživu jediný muž ani žena.“

„My jsme se těšili, že nějaké indiány potkáme,“ odpověděla chladně. „Frederick doufá, že se s nimi trochu seznámí.“

„Ten váš Frederick je zatracený blázen.“

„Radím vám, abyste o něm takhle nemluvil před ním.“

Shalako jí podal polní kukátko. „Vidíte ten kouř tam na východě? Nad tím vrcholkem?“

„Nevidím nic.“

„Dívejte se pořádně.“

Přejížděla kukátkem po vzdálených nafialovělých horách. Náhle se kukátko přestalo pohybovat. „Myslíte ten tenký sloupec dýmu?“

„Je to signální oheň, apačský telegraf. Vy a vaše výprava byste měli radši rychle zmizet. Jednoho mrtvého už máte.“

„Já… cože?“

„Pete byl vždycky proklatý trouba, ale dokonce i on mohl vědět, co to znamená přivést teď do téhle krajiny partu zelenáčů.“

Tváře jí zbledly. „Chcete mi říct, že Pete Wells je mrtvý?“

„Stojíme tady už moc dlouho. Mizíme odsud.“

„Proč bych za to měla být zodpovědná? Tedy pokud je mrtvý.“

„Je po něm, to si pište. Kdyby nebyl vyjel na každý kopec, zatímco vás hledal, možná by ho neviděli.“

Vyrazil jako první podél úbočí pohoří Hatchet směrem na sever. Vyprahlá země měkla stíny, ale nějak se zdála být čím dál opuštěnější. Dívka se otočila v sedle, aby pohlédla na vzdálený prst kouře, a náhle se otřásla.

„Jsme na ranči severně od horského hřebene,“ řekla mu. „Vzal nás tam pan Wells. To místo je opuštěné.“

„Jak jste se sem dostali kolem vojáků?“

„Frederick nechtěl oficiální doprovod. Přál si vidět Apače v boji.“

„Každý, kdo vyhledává problémy s Apači, je malé děcko.“

Její tón byl chladný: „Vy to nechápete. Frederick je voják. Když mu bylo pětadvacet, sloužil jako generál ve francouzsko-pruské válce. Stal se národním hrdinou.“

„Jednoho takového jsme měli před pár lety nahoře na severu. Jmenoval se Custer.“

Podrážděná jeho posměšnou poznámkou několik minut mlčela, ale přestože na něho měla vztek, neuniklo jí, jak opatrně jede, nepřestává naslouchat a jeho oči těkají sem a tam. Měla zkušenosti s lovem, její otec byl lovec a v Africe viděla lovit Masaje, kteří se chovali podobně jako teď tenhle muž.

„Je hloupost si myslet, že se nazí divoši mohou ubránit moderním zbraním. Frederick kroutí nad problémy, které tady armáda má, překvapeně hlavou.“

Hleděl neklidně do večera. V tom klidu bylo varování. Měl zvláštní předtuchu jako divoké zvíře, dokázal vycítit nebezpečí. A teď ho cítil. Hleděl na východ k horám a neměl ani tušení, že z hřebene těchto hor se jeden Apač dívá na západ. Dělilo je od sebe několik mil.

Byl to Tats-ah-das-ay-go, Rychlý zabiják, apačský bojovník obávaný dokonce i mezi svými lidmi. Tento prohnaný mistr klamu a strategie se teď díval na západ a přemýšlel.

V opuštěném ranči, kde lovecká výprava barona Fredericka von Hallstatta chystala ohniště na vaření, se náhle od jednoho z ohňů zvedl muž a pohlédl do šera.

Byl to šlachovitý, divoký chlap s jemnými chlapeckými vousy na hranaté bradě a vysokými lícními kostmi. Jeho hubený krk trčel z umaštěného límečku košile a díval se do dálky, jako by k němu odtamtud dolehl nějaký zvuk. Kolt ráže .44 na jeho stehně byl smrtící zbraní.

Bosky Fulton byl pistolník, o němž nikdy neslyšel ani Tats-ah-das-ay-go, ani Shalako Carlin. Nevěděl, že se jeho život brzy nedělitelně propojí s životy těch dvou a dívky Iriny, kterou znal. Avšak tahle noc ho zneklidňovala.

Venku na poušti zastavil Shalako koně u trsů květiny ocotillo a v tomto chatrném úkrytu se rozhlížel po krajině a hledal cestu.

„Každý Apač,“ řekl konverzačním tónem, „ví už ve dvanácti letech o taktice to, co o ní ví Frederick, a má za sebou tvrdou školu. Jejich bojištěm je poušť a znají každou její podobu. Každou operaci, kterou se váš Frederick naučil z knih, se oni naučili v bitvě. A nemají žádnou základnu, kterou by museli bránit, ani zásobovací trasu, o kterou by se báli.“

„Co jedí?“

Rozmáchlým gestem ukázal na okolní poušť. „Nevidíte je, ale v dohledu je tucet poživatelných rostlin a půl tuctu takových, co se dají použít jako medicína.“

Slunce zbarvovalo oblohu odraženou růžovou barvou a šípy jasně zlaté. Rozeklané hřebeny zachytily tuto večerní krásu a kdesi na poušti tázavě zavolala křepelka.

Měla pocit, že musí obhájit své stanovisko, a tak pronesla: „Je nás tu osm a doprovázejí nás čtyři zvědové nebo lovci, osm vozků, dva kuchaři a dva stahovači. Máme osm vozů.“

„To vysvětluje něco, co mi vrtalo hlavou. Ti Apači začali před dvěma dny jíst své koně.“

„Jíst?“

„Jediné maso, kterému dají Apači přednost před koňským, je maso muly. Jezdí na koních, dokud nejsou polomrtví, pak najdou místo, kde mohou sehnat další koně a ty své zabijí.“

„Naznačujete, že očekávají, že získají naše koně?“

Poušť byla až příliš klidná a to ho znepokojovalo. Seskočil ze sedla a ještě jednou vyždímal šátek do valachovy tlamy. Zatímco ho dívka sledovala, hněv z ní vyprchal.

Pohlédla na něho znovu a tentokrát ji překvapila laskavost v jeho očích a jemnost, se kterou zacházel se svým koněm.

„Vy máte toho koně rád.“

„Kůň je jako žena. Pevně třímejte jeho otěže a občas ho polaskejte… a on pak snese skoro všechno. Ale když mu moc povolíte uzdu, udělá vám ze života peklo.“

„Ženy nejsou zvířata.“

„To je věc pohledu.“

„Některé ženy nechtějí pána.“

„Jenom ty zoufalé. Nosí hlavy vztyčené a mluví o nezávislosti. Mně se ale zdá, že nezávislá žena je osamělá.“

„Vy nezávislý jste, ne?“

„To je něco jiného. Čím dřív si ženy uvědomí, že jsou muži jiní, tím líp se budou mít. Čím nezávislejší se žena stane, tím je méně ženou a tím menší má taky cenu.“

„Nesouhlasím.“

„To jsem ani nečekal. Žena by se neměla snažit být jako muž. Přinejlepším to dotáhne na jeho špatnou napodobeninu – a nikdo přece nechce nic než pravé zboží.

Příroda chtěla, aby se žena starala o dům a oheň v krbu. Muž je lovec a tulák. Někdy se vypraví za živobytím daleko, jak mu velí jeho přirozenost.“

Mluvil potichu a ona ho automaticky napodobila.

„A kde je vaše žena?“

„Žádnou nemám.“

Slunce už zapadlo, když dosáhli posledního skalnatého výběžku pohoří Hatchet. Přibližně půldruhého kilometru daleko se z pouště zvedal vysoký vrchol a ještě dál bylo vidět masu pohoří Little Hatchets. Západně od nejbližšího vrcholu byly vidět tmavé skvrny budov ranče a mezi nimi bílé tečky, což mohly být plachty vozů. A uprostřed plál oheň, příliš velká hranice.

Valach ucítil vodu a opřel se do udidla, ale ve vzduchu viselo cosi, co se Shalakovi nelíbilo.

Nehybně seděli, zatímco on naslouchal noci a snažil se vcítit do jejího neklidu. Nebyla ještě úplná tma, ale hvězdy už svítily. Na poušti byly zřetelně vidět tmavé skvrny představující křoví a kaktusy.

„Jsem Irina Carnavornová,“ pronesla náhle do ticha.

Vyslovila své jméno takovým tónem, jako by ho měl znát, ale on ho nedokázal nikam zařadit, protože byl muž, kterému na jménech přestalo záležet.

„Já se jmenuji Carlin, ale říkají mi Shalako.“

Pobídl valacha dolů po mírném svahu. Valach byl příliš dobrý kůň na to, aby o něj mohl přijít, a na rychlý běh byl moc unavený, ale ranč znamenal bezpečí a byl dvě míle daleko. Vytáhl pušku z pouzdra na sedle.

„Připravte se vyrazit tryskem. Budeme pokračovat krokem, dokud to půjde, ale jakmile vyrazíme, neohlížejte se na mě. Prostě jeďte jako o život.“

„Váš kůň je na trysk moc vyčerpaný.“

„Můj problém.“

Valach přidal do kroku. V tom zvířeti byla spousta síly.

„Takže vy opravdu věříte, že jsme v nebezpečí?“

„Vy lidi jste parta idiotů. Právě teď jste vy a ten váš generál ve větším maléru, než jaký jste kdy viděla.“

„Nejste moc slušný.“

„Nemám čas na hlupáky.“

Hněv ji umlčel, ale vycítila ve svém koni neklid a ten ji znepokojil. Jako dobrá jezdkyně ten pocit okamžitě poznala a vylekal ji víc než varování toho cizince.

Ticho a střelba v dálce, klapot koňských kopyt, hvězdy na měkké temnotě oblohy, tyčící se hory, chlad ve vzduchu, příjemný po palčivém horku dne. Zrychlující se krok koní, slabý lesk hlavně pušky. Její tváře se dotkl lehký vánek.

„Shalako, to je zvláštní jméno.“

„Jméno boha deště kmene Zuni. Zdálo se, že kdykoli jsem se ocitl v jejich zemi, pršelo, takže mě tak z legrace pojmenovali.“

„Netušila jsem, že indiáni mají smysl pro humor.“

„Ten nejlepší. Nikdo nemá víc humoru než indián a já bych to měl vědět. Žil jsem mezi nimi.“

„Slyšela jsem, že jsou tak stoičtí.“

„Indiáni se tak chovají před bělochy, které neznají, protože nechtějí odpovídat na spoustu hloupých otázek.“

Teď už urazili nejméně čtvrt míle a byli venku z pláně.

Apači na rozdíl od mnoha jiných indiánů raději nebojují v noci, protože věří, že duše bojovníka zabitého v takovou dobu bloudí navždy v temnotě. To však neznamenalo, že to jednou za čas nějaký Apač neriskl.

Když byl tábor necelou míli daleko a slyšeli už slabé zvuky, vztyčil se náhle za keřem Apač s napnutým lukem. Vynořil se však přímo před hlavní Shalakovy pušky a méně než třicet stop daleko.

Jakmile Shalakovi kolem ucha hvízdl šíp, uslyšel mlasknutí kulky zarývající se do masa.

Oba koně se rozběhli, vyplašení explozí výstřelu. Za nimi třeskl další výstřel a Shalako ucítil, jak kulka zasáhla vyvýšenou zadní část jeho sedla a odrazila se do noci.

Valach cválal hrdě a zoufale, odhodlaný neprohrát závod s čerstvějším koněm. Shalaka zaplavila vlna pýchy a znovu si uvědomil, jaký duch se v tom mustangovi skrývá.

Plec na pleci se koně řítili k ranči a Shalako vydal divoký texaský pokřik, aby varoval ty vpředu, že není útočící indián.

Tryskem vlétli na dvůr ranče a zastavili v oblaku prachu. Rozběhlo se k nim několik lidí, zatímco se Shalako rychle rozhlížel kolem a měřil si jedním dlouhým pohledem tábor a lidi v něm.

Muž, který k nim došel jako první, byl vysoký, štíhlý a silný, měl světlé vlasy a pohledné, i když poněkud chladné rysy. Jeho oči byly světlešedé, boty naleštěné a bez poskvrnky, bílá košile naškrobená a čistá.

„Co se stalo? Viděla jsi kojota?“ Jeho pohled přelétl z Iriny na Shalaka a jeho zaprášené šaty muže na cestách, pomačkaný klobouk a neoholenou tvář.

„Měli byste postavit vozy do kruhu a zakrýt jimi ty mezery mezi domy,“ navrhl Shalako. „Koně zažeňte dovnitř kruhu. Byl to Apač, ne kojot.“

Šedé oči se znovu obrátily k Shalakovi, chladné a pozorné. „Mimo rezervace žádní indiáni nejsou,“ řekl světlovlasý muž. „Náš muž Wells nás ujistil…“

„Váš muž Wells je mrtvý,“ přerušil ho Shalako. „Jestli ho chcete pohřbít, najdete ho ležet ve vyschlém jezeře jihovýchodně odtud, plného děr jako chudé město v prérii. A nebyl to žádný indián z rezervace, kdo ho zastřelil.“

„Kdo je ten muž, Irino?“

„Pane Carline, baron Frederick von Hallstatt.“

„Jestli chcete přežít,“ řekl Shalako, „zapomeňte na formality.“

Von Hallstatt tu poznámku ignoroval. „Díky, že jste doprovodil lady Carnavornovou zpátky do tábora, Carline. Jestli chcete něco k jídlu, jděte za kuchařem a povězte mu, že jsem vás poslal.“

„Díky, ale tak dlouho se nezdržím. Tahle výprava se nestihne ani pomodlit a já nehodlám jít pod drn s ní. Jedu odsud.“

„Jak si přejete,“ opáčil Hallstatt chladně a zvedl ruku, aby pomohl Irině ze sedla.

Dva z mužů, kteří k nim došli, zůstali stát opodál a jeden z nich řekl: „Zapomeňte na to, generále. Tenhle chlapík se bojí vlastního stínu.“

Bílý valach se jakoby z vlastí vůle otočil hlavou k němu. Shalakovu tvář zpola zakrývala stažená krempa klobouku, ale to, co z ní ten muž viděl, se mu nelíbilo. „Pane,“ pronesl Shalako ledově chladným hlasem, „tam venku jsem viděl Apače. Ten, koho jsem zastřelil, byl taky Apač. Chcete mě snad nazvat lhářem?“

Muž o krok ucouvl. Zoufale chtěl vykřiknout nadávku a tasit zbraň, ale něco na tom muži na šedákovi ho zarazilo.

„Nic takového!“ Von Hallstattův hlas zazvonil drsností rozkazu. „Carline, děkujeme vám, že jste doprovodil lady Carnavornovou zpátky do tábora. Najezte se, jestli chcete. Přespěte tady s námi a radím vám, abyste byl za rozbřesku pryč.“

„Za rozbřesku budete bojovat o své životy. Budu pryč do hodiny.“

Otočil koně a dojel na něm k nádrži s vodou. Nějaký ambiciózní osadník postavil tuhle nádrž předtím, než ho Apači připravili o víru v lidstvo tím, že mu probodali břicho půltuctem šípů.

Byl to poctivý, dobrý člověk. Věřil, že ten, kdo zasadí strom nebo vykope studnu, se přiblíží bohu a budou mu žehnat všichni, kteří potřebují vodu nebo stín.

Věřil také, ten důvěřivý dobrák, že když se bude chovat mírumilovně k ostatním, budou se ostatní chovat stejně k němu.

Neuvědomoval si, že ti ostatní se řídí jinou filozofií a mír je pro ně nepředstavitelný. Nevěděl ani, že pro Apače jsou nepřáteli všichni, kdo nepatří k jejich kmeni, a laskavost považují za známku slabosti.

Byl to ale muž plný vytrvalosti a víry a vydržel tři dny se šípy v břiše přivázaný hlavou dolů ke kolu vozu kousek od vody, ale neschopný se k ní dostat. A to všechno pod žhnoucím letním sluncem.

Když jeho čas vypršel, nezůstal po něm žádný záznam o jeho filozofii.

Shalako dovolil šedákovi, aby se skrovně napil, pak ho odvedl od vody, sundal mu sedlo a vytřel ho hrstmi suché trávy, zatímco se rozhlížel po uspořádání tábora.

Nikdy předtím nic takového neviděl. Vozy byly rozestavené zcela chaoticky, vozkové se povalovali okolo malého ohně, von Hallstattovy společníky oblečené jako na lov někde v Anglii nebo Virginii obsluhoval kuchař v bílé zástěře a čepici.

Nebyla tam patrná žádná snaha připravit se na útok, všichni se chovali zcela nenuceně, konverzovali a smáli se.

Od pohledu nejpevnější budova byla stáj poblíž nádrže s vodou a přízemím z vepřovice a nástavbou z otesaných klád. Bylo tam několik úzkých střílen. Stáj byla postavena trochu jako staromódní pevnůstka.

Dům byl postaven mnohem později tím mírumilovným osadníkem a nenabízel žádnou možnost obrany, stejně jako kůlny a přístavky. Ty však vytvářely hrubý obdélník s domem na východním konci a stájí na jižním. Kdyby se vozy odtáhly do mezer mezi budovami, dala by se ta oblast proměnit v pevnost proti jakémukoli běžnému útoku s možností stáhnout se do stáje jako do posledního útočiště.

Zvuk blížících se kroků ho přiměl vzhlédnout. „Shalako! Ať se propadnu! Kde ses tady vzal?“

Shalako se unaveně napřímil a upustil trávu. „Buffalo? Jsi dost daleko od Fort Griffinu.“ Oprášil si z rukou kousky sena. „Já přijel od Sierry Madre s Chatem a asi čtyřiceti Apači za zády. Nebo jich čtyřicet už touhle dobou bude.“

„Neděláš si legraci?“

„Dnes v noci odjedu.“

Buffalo Harris trpce zaklel. „A armáda ani neví, že jsme v Teritoriu! To jsi byl ty, kdo tam venku před chvílí vystřelil?“

Shalako ukázal na zadní část svého sedla. „Sáhni si sem. Ten rudoch minul, jinak by mě sundal ze sedla.“

Buffalo přejel prstem po šrámu v kůži a tiše hvízdl. „Měl jsi namále.“

„Cože ses dal dohromady s tak mizernou výpravou, jako je tahle?“

„Mizernou? Blázníš? Tohle je ta nejlíp vybavená výprava, jakou jsem kdy viděl! Mají šampaňské, kraby, ústřice… všechno. Je to hodně nóbl výprava, Shalako, na to nezapomínej. A mají to nejlepší jídlo, co jsem kdy jedl.“

„Ztrať se odsud. Osedlej koně a pojeď se mnou.“

„To nemůžu. Pověděl jsem jim, že zůstanu po celou cestu.“

Von Hallstatt došel k nim, a když uviděl Buffala, zastavil se. „Harrisi, vy toho muže znáte?“

Buffalo si odplivl. „Znám. Dělal zvěda pro armádu, už když mu bylo šestnáct. O téhle krajině toho ví víc než Apači.“

„Tak byste měl pracovat pro mě, Carline. Dobrý chlap by se mi hodil.“

„Jestli nenecháte odtáhnout vozy tam, kam jsem řekl, nenajmete už nikdy nikoho. Před dvěma třemi dny začal Chato jíst své rezervní koně, což znamená, že má v plánu ukrást vaše, než překročí hranici.“

„To je nemožné. Nemohou vědět, že jsme tady.“

„Vědí to. Stejně jako vědí, že s sebou máte čtyři ženy, a kolik máte koní, mul a mužů. Ne, já jedu odsud.“

Ale když to říkal, bylo mu jasné, že jeho šedák není v takovém stavu, aby zvládl celonoční jízdu, vlastně ani žádnou kratší. Jeho mustang potřeboval odpočinek, žrádlo a vodu.

I přesto se odtamtud musel dostat. Ti lidé tam přišli z vlastní vůle, tak ať si poradí sami.

Von Hallstatt si Shalaka změřil chladným pohledem. Ten muž se mu nijak nezamlouval. Na druhou stranu někdo, kdo znal krajinu tak dobře, jak o něm Buffalo tvrdil, by mohl být užitečný. Zvlášť když je Wells mrtvý… tedy pokud je vůbec mrtvý.

„Když mi sdělíte svou cenu, Carline, rádi bychom vás měli na své straně.“ Vyndal ze zubů dýmku. „Mohl byste aspoň zůstat a užít si tu zábavu.“

„Žádná zábava nebude,“ odsekl Shalako. „Pokud nebudete mít velké štěstí, všichni vaši muži do osmačtyřiceti hodin zemřou.“

Von Hallstatt se zasmál. „Ale no tak! Nazí divoši proti moderním zbraním?“

Na vyčerpaném koni byly jeho šance na přežití mizivé, ale tenhle tábor měl na sobě cejch smrti a vědomí, že nemá jinou možnost než v něm zůstat, Shalaka rozčilovalo.

„Pane, povím vám historku o jednom chlapíkovi z West Pointu, kterého jsme měli v jednotce, jistém Fettermanovi. Rád se chvástal, že by s osmdesáti muži dokázal projet celé území Siouxů. Fetterman byl dobře vycvičený, byl schopný, překypoval vší tou nóbl evropskou taktikou a byl sebejistý.

Jednoho dne ho poslali, aby s osmdesáti muži zachránil nějaké povozy napadené indiány, a varovali ho, aby indiány nepronásledoval, jestli se dají na útěk.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

KAPITOLA 1